ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 363/62/15-ц

провадження № 61-17760св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Старопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 3 вересня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Сержанюка А. С., Сліпченка О. І., Сушко Л. П., та касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (далі - Старопетрівська сільська рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності за ними, скасування державної реєстрації державного акта на право приватної власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказувала, що 4 лютого 1989 року її мати - ОСОБА_5 купила у ОСОБА_6 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , про що вказані сторони уклали договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 7 в погосподарській книзі Старопетрівської сільської ради (особистий рахунок № 845).

Згідно з наказом радгоспу імені Ватутіна № 114 від 20 червня 1988 року

ОСОБА_5 відведено земельну ділянку площею 0,06 га біля будинку АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,03 га за вказаною адресою надано їй в оренду.

За даними погосподарської книги за домогосподарством

АДРЕСА_2 з 1990 року до 1993 року ОСОБА_5 надано 0,06 га земельної ділянки, а з 1995 року їй надано 0,09 га землі.

Крім того, за інформацією земельно-кадастрової книги ОСОБА_5 користується земельною ділянкою площею 0,09 га.

28 серпня 1994 року Староперівською сільською радою прийнято рішення № 168 про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,09 га, розташованої на АДРЕСА_2 .

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, в порядку спадкування після якої позивач набула у власність 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 .

На думку позивача, набувши у власність зазначений житловий будинок, вона набула у користування і земельну ділянку площею 0,09 га, яка перебувала у користуванні спадкодавця.

У подальшому позивач звернулася до Старопетрівської сільської ради про передачу їй безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,09 га

на АДРЕСА_2 .

5 серпня 2004 року Старопетрівська сільська рада прийняла рішення № 164, яким затвердила рішення цієї ж ради № 169 від 25 вересня 2003 року про передачу ОСОБА_1 безкоштовно у власність земельної ділянки

площею 0,09 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої

на АДРЕСА_2 .

30 вересня 2008 року Старопетрівська сільська рада видала довідку, що за ОСОБА_1 у кадастрово-шнуровій книзі за № 927 закріплена земельна ділянка площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Для виготовлення технічної документації і отримання державного акта про право власності на земельну ділянку вона звернулася до землевпорядної організації, однак отримати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га не змогла, оскільки у її користуванні залишилось 0,041 га замість 0,09 га, так як частину її земельної ділянки передано рішенням Старопетрівської сільської ради від 1 серпня 2010 року

ОСОБА_2 .

Позивач зазначала, що при порівнянні конфігурації, площі, довжин меж та координат злому меж земельних ділянок, які містяться в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_2 , та кадастрового плану земельної ділянки позивача, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Будексім 2007» встановлено подвійне врахування однієї і тієї ж частини земельної ділянки

площею 449,58 кв.м.

Старопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області не може пояснити, яким чином її земельна ділянка була передана іншій особі, при цьому підтверджує, що ні з користування ОСОБА_5 , ні з користування позивача спірні земельні ділянки не вилучались.

На думку позивача, що Старопетрівська сільська рада в порушення вимог частини п`ятої статті 116 ЗК України, передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, яка не була вільною та не була вилучена з користування позивача.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:

- визнати за нею право користування земельною ділянкою загальною площею 0,09 га на АДРЕСА_2 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 850-25.У2 від 1 вересня

2010 року «Про затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки загальною площею 0,0450 га на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 »;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0450 га на АДРЕСА_2 , виданого ОСОБА_2

15 листопада 2010 року, бланк серії ЯЛ №329858, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та направо постійного користування землею, договорів оренди землі за № 45, та скасувати його державну реєстрацію;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:035:0153, посвідчений приватним нотаріусом Кисельовою Н. В. 8 листопада 2014 року і зареєстрований за № 1678 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний

номер 17064874) від 8 листопада 2014 року) та скасувати його державну реєстрацію і скасувати право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:035:0153;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:035:0153, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Голуб Л. А. 3 серпня

2016 року, серія та номер № 969 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 30822338) від 8 серпня 2016 року) та скасувати його державну реєстрацію і скасувати право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:035:0153;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:035:0153.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Вишгородського районного суду Київської області

від 29 березня 2019 року, ухваленим у складі судді Котлярової І. Ю., в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку право користування спірною земельною ділянкою площею 0,045 га з кадастровим номером :02:035:0153, тому її цивільні права та інтереси не порушені і суд не вбачає підстав для визнання незаконними чи скасування правових актів індивідуальної дії, якими є рішення, що оспорюються.

Постановою Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня

2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою загальною площею 0,09 га, розташованою на АДРЕСА_2 .

Визнано незаконним та скасовано рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 850-25.У2 від 1 вересня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0450 га, розташованої на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 ».

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0450 га, розташовану на АДРЕСА_2 , виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 850-25.У2 від 1 вересня 2010 року, бланк серії ЯЛ № 329858, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 45, та скасовано його державну реєстрацію.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 400 грн на відшкодування судового збору.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 набула право користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування після ОСОБА_5 , що підтверджується, зокрема, договором оренди

від 26 травня 1988 року, наказом радгоспу ім. Ватутіна від 20 червня

1988 року № 114 і записом у погосподарській книзі за 1990-1993 року.

Апеляційний суд зазначив, що рішення Старопетрівської сільської

ради № 850-25.У.2 від 1 вересня 2010 року про відведення ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,045 га на АДРЕСА_2 прийнято без додержання вимог частини п`ятої статті 116 ЗК України, порушує права ОСОБА_1 , є незаконним та підлягає скасуванню.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсним державного акта на право власності на вказану земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 у зв`язку з виданням на підставі незаконного рішення та скасування державної реєстрації цього державного акта.

Вирішуючи справу в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:035:0153 і скасування державної реєстрації правочинів та права на вказану земельну ділянку, суд апеляційної інстанції зазначив про неефективність обраного позивачем способу захисту права, тому відмовив у задоволенні позову в цій частині. Надаючи оцінку ефективності обраного позивачем способу захисту права в цій частині, суд апеляційної інстанції врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 86 постанови від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договорів-купівлі продажу та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки з посиланням на обрання неефективного способу захисту права. На думку заявника, апеляційний суд безпідставно вказав про необхідність пред`явлення нею вимоги про витребування майна відповідно до статей 387, 388 ЦК України, оскільки вказані норми гарантують право витребувати майно виключно її власнику.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до статті 90 ЗК України право подавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку має тільки її власник. Апеляційний суд дійшов висновку про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, на підставі якого ОСОБА_2 володів спірною земельною ділянкою. Враховуючи встановлене незаконне передання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, останній не мав права укладати оспорювані договори купівлі-продажу, тому ці договори підлягають визнанню недійсними.

ОСОБА_1 вказує на помилковість висновку апеляційного суду про відсутність підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:035:0153, оскільки такий спосіб захисту права узгоджується з частиною шостою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року і залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про набуття позивачем права користування земельною ділянкою в порядку спадкування після ОСОБА_7 , оскільки остання не встановлювала межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та не отримувала визначених

статтею 20 ЗК Української РСР в редакції Кодексу, чинній на час передання їй в оренду земельної ділянки, документів, які б посвідчували її право на земельну ділянку. Тому відсутні підстави для висновку про набуття спадкодавцем права користування земельною ділянкою.

ОСОБА_3 вказує, що апеляційний суд не врахував, що відповідно

до статті 22 ЗК Української РСР приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що рішенням виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради № 169 від 25 вересня 2003 року скасовано рішення цієї ж ради № 46 від 28 серпня 1994 року про передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки загальною площею 0,09 га, розташованої на АДРЕСА_2 , та передано вказану земельну ділянку ОСОБА_8 у зв`язку з отриманням спадщини та поданням заяви.

Просить врахувати, що на час прийняття сільською радою рішення № 169

від 25 вересня 2003 року про передачу вказаної земельної ділянки у власність діяв ЗК України в редакції Закону від 6 серпня 2003 року, частиною першою статті 125 якого визначено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Проте ОСОБА_1 з 2003 року не вжила заходів для оформлення в установленому законом порядку права власності або користування спірною земельною ділянкою.

Суд першої інстанції врахував, що питання щодо визнання за ОСОБА_1 права на земельну ділянку площею 0,09 га, розташовану на АДРЕСА_2 , було предметом судового розгляду в справі № 363/1063/13-ц.

ОСОБА_3 вважає, що оскільки ОСОБА_1 не набула права користування спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :02:035:0153 площею 0,045 га у встановленому законом порядку, її цивільні права та інтереси прийняттям оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування та виданням на підставі цього рішення державного акта не можна вважати порушеними.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_3 - адвокат Варченко І. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Крім того, у листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому вказувала на безпідставність її доводів.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ухвалою цього ж суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 7 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 4 лютого 1989 року ОСОБА_5 купила 1/2 частку будинку АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим їй було відведено

0,06 га землі біля будинку та 0,03 га землі надано в оренду.

28 серпня 1994 року Старопетрівською сільською радою прийнято рішення № 46 про передачу ОСОБА_5 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га, розташовану на АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, а ОСОБА_1 як її спадкоємець відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада

1998 року успадкувала 1/2 частку будинку на АДРЕСА_2 .

25 вересня 2003 року виконавчий комітет Старопетрівської сільської ради прийняв рішення про відміну рішення цієї ж ради від 28 серпня 1994 року про передачу земельної ділянки ОСОБА_5 та передав вказану земельну ділянку ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням спадщини та поданням заяви.

5 серпня 2004 року Старопетрівська сільська рада прийняла рішення № 164 про затвердження рішення цієї ж ради від 25 вересня 2003 року № 164 про передачу ОСОБА_1 безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,09 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Зі змісту довідки Старопетрівської сільської ради від 30 вересня

2008 року № 1098 суди встановили, що за ОСОБА_1 за кадастрово-шнуровою книгою під № 927 закріплена земельна ділянка площею 0,09 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Також суди встановили, що рішенням Старопетрівської сільської ради

№ 850-25.У2 від 1 вересня 2010 року ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку площею 0,0450 га, розташовану на

АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення Старопетрівської сільської ради ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯЛ № 329858 про право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га, розташовану на АДРЕСА_2 .

У подальшому ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 0,045 га з кадастровим номером :02:035:0153 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 8 листопада 2014 року на користь

ОСОБА_4 , яка, в свою чергу, відчужила майно на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 3 серпня 2016 року.

Зі змісту висновку експерта від 29 жовтня 2013 року № 1391, складеного за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження на замовлення ОСОБА_1 щодо варіантів виділу їй із земельної ділянки площею 0,09 га суди встановили, що при порівнянні конфігурації, площі, довжин меж та координат злому меж земельних ділянок, які містяться в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, виданому

ОСОБА_2 , та в кадастровому плані земельної ділянки ОСОБА_1 , експертом встановлено подвійне врахування однієї і тієї ж частини земельної ділянки площею 449,58 кв.м.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року та касаційної скарги ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня

2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг скарги і відзивів на них, суд дійшов таких висновків.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 28 серпня 1994 року Старопетрівською сільською радою прийнято рішення № 46 про передачу ОСОБА_5 (мати позивача) безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,09 га, розташованої на АДРЕСА_2 .

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право; приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється, зокрема, сільською радою (статті 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 року), статті 2, 4, 8,

12-14, 19, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», статті 3, 6, 7, 17, 19,

22-24, 39, 43, 44 ЗК України 1990 року).

Статтею 23 ЗК України 1990 року в редакції Кодексу, чинній на час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 , визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України

від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року

№ 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету (наданих, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (пункт 3).

Пунктом 6 Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 ЗК України щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 1 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року, у редакції чинній до 1 січня 2013 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

ЗК України у редакції, чинній до 1 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що рішення Старопетрівської сільської ради № 46 від 28 серпня 1994 року не є документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою спадкодавця. На підставі цього рішення та у разі дотримання відповідної процедури (встановлення меж земельної ділянки в натурі, внесення запису до земельно-кадастрових документів та отримання державного акта на землю) ОСОБА_5 могла реалізовувати права власника вказаної земельної ділянки.

Суд першої інстанції встановив, що за життя ОСОБА_5 не виконала відповідну процедуру приватизації переданої їй земельної ділянки площею 0,09 га, розташованої на АДРЕСА_2 .

Також місцевий суд врахував, що 25 вересня 2003 року виконавчий комітет Старопетрівської сільської ради прийняв рішення № 169 про відміну рішення цієї ж ради № 46 від 28 серпня 1994 рокупро передачу земельної ділянки

ОСОБА_5 та передав земельну ділянку площею 0,09 га, розташовану

на АДРЕСА_2 ,ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням спадщини та поданням заяви.

5 серпня 2004 року Старопетрівська сільська рада прийняла рішення № 164 про затвердження рішення цієї ж ради від 25 вересня 2003 року № 169 про передачу ОСОБА_1 безкоштовно у власність земельної ділянки, площею 0,09 га, на АДРЕСА_2 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України в редакції Кодексу, чинній на час прийняття рішення виконкому Старопетрівської сільської ради

від 25 вересня 2003 року № 169, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 126 ЗК України у вказаній редакції Кодексу визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності (стаття 92 ЗК України в тій же редакції Кодексу).

Статтею 93 ЗК України в редакції Кодексу, чинній на час прийняття рішення виконкомом Старопетрівської сільської ради від 25 вересня 2003 року № 169, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Судами встановлено, що після прийняття рішення Старопетрівською сільською радою від 25 вересня 2003 року № 169 ОСОБА_1 вчинила дії, направлені на розроблення проекта відведення земельної ділянки, але документ, який посвідчує її права володіння або користування земельною ділянкою з відповідними межами та конфігурацією, не одержала.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведення позивачем належними і допустимими доказами того, що у неї виникло право користування конкретною земельною ділянкою площею 0,09 га, розташованою на АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд, вважаючи, що ОСОБА_1 набула право користування вказаною земельною ділянкою в порядку спадкування після ОСОБА_5 , відповідне право якої підтверджується договором оренди від 26 травня

1988 року, наказом радгоспу імені Ватутіна від 20 червня 1988 року № 114 та записом в погосподарській книзі за 1990-1993 року, не врахував обставини щодо прийняття Старопетрівською сільською радою рішень про передачу земельної ділянки у власність спочатку ОСОБА_5 (рішення № 46 від 28 серпня

1994 року), а в подальшому ОСОБА_1 (рішення № 169 від 25 вересня

2003 року).

Суд апеляційної інстанції помилково послався на висновок Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1275цс15, оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, спірна земельна ділянка у власність позивача та попереднього власника житлового будинку відповідним рішенням органу місцевого самоврядування не передавалась.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволенні позову в частині скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку і договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, враховуючи недоведення позивачем обставин виникнення у неї права користування земельною ділянкою, відсутні підстави вважати незаконними і такими, що порушують права позивача, оспорюване у цій справі рішення органу місцевого самоврядування, виданий на підставі нього державний акт про право власності на земельну ділянку, договори купівлі-продажу та державна реєстрація земельної ділянки.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки у матеріалах справи відсутні на підтвердження того, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності/користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа такої земельної ділянки відповідачами.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц

(провадження № 14-552цс18).

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд апеляційної інстанції, неповно врахувавши обставини справи, помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Неправильне застосування норм матеріального права надає суду касаційної інстанції повноваження не обмежуватися доводами та вимогами касаційної скарги як визначено частиною третьою статті 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 рокуі залишає в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року скасувати і залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 29 березня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук