Справа № 522/5647/22
Провадження № 2/522/3641/22
13 липня 2022 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси, у складі :
головуючого - судді Науменко А.В.
за участю секретаря Звонецької І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним чином.
Так, 09 жовтня 2020 року між позивачем та його сестрою ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 . Наразі право власності на квартиру позивача підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Договором дарування від 09.10.2020 року.
До набуття позивачем права власності на квартиру, вона належала його сестрі на праві спільної сумісної власності подружжя (вказана інформація міститься у п. З договору ОСОБА_4 ). Іншим же подружжям (чоловіком сестри) був ОСОБА_2 .
У зв`язку з тим, що до 09 жовтня 2020 року Відповідач був співвласником зазначеної вище квартири, його місце проживання було зареєстровано за цією адресою: АДРЕСА_1 . Дана інформація підтверджується відомостями №П1-213564-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщені/будинку виданими Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради.
Водночас, наразі Відповідач вже не є власником квартири. Вже тривалий час він не проживає за даною адресою що підтверджується Актом про не проживання, доданим до цієї позовної заяви. В акті вказується, що Відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_2 починаючи з 04 квітня 2014 року.
Наскільки відомо позивачу, відповідач емігрував до Чеської Республіки, однак його подальша доля не відома. Підтвердженням його проживання за кордоном є наступне:
- у п. 10 договору дарування вказано, що підпис Відповідача на письмовій згоді на відчуження квартири було посвідчено 07.09.2020 року першим секретарем з консульських питань Посольства України в Чеській Республіці;
- паспортом громадянина України для виїзду за кордон, виданим Відповідачу 18 серпня 2016 року. У полі «Орган, що видав», вказано 2CZE, тобто посольством України у Чеській Республіці.
Отже, Відповідач не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де він зареєстрований, квартирою не цікавиться, його речей у будинку немає, покинув квартиру добровільно. Не проживаючи за даною адресою, Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.
Ніяких перешкод у проживанні Відповідача мною не чинилося, він давно добровільно поїхав з квартири.
Реєстрація Відповідача в квартирі створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації Відповідача, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг позивач не може та інше.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2022 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.
У судове засідання призначене на 13 липня 2022 року сторони не з`явились. Про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2020 року. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується Відомостями № П1-213564-ю/л від Департаменту надання адміністративних послуг ОМР.
Відповідно до Акту не проживання особи за місцем реєстрації встановлено, що ОСОБА_2 фактично не проживає за місцем реєстрації з 04 квітня 2014 року. Акт складено у присутності голови ОСББ «Разумовська 10/12» за участю сусідів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов`язані зареєструвати своє місце проживання.
Постановою Верховного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 661/2514/18 суд зазначає, що Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Так, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу.
З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації ОСОБА_2 у квартирі, яка належить на праві власності Позивачу порушує право Позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Зазначені обставини перешкоджають Позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ.
Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Отже, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_3 , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.В. Науменко
Повний текст рішення виготовлений 18.07.2022 року.
Суддя А.В. Науменко