Справа № 354/669/20
Провадження по справі № 2/354/135/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області

в складі:

головуючої судді Ваврійчук Т.Л.

за участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М.

представника позивача адвоката Жарського Т.В.

представника позивача та

третьої особи Гамуляк О.М.

представника третьої особи Корнутій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернувся до суду із позовом до відповідачів ГУНП в Івано-Франківській області, Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, ГУ Державної казначейської служби України, ГУ Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 06 квітня 2020 року керуючи автомобілем марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 у м. Яремче він був зупинений працівниками поліції, які у ході перевірки документів на право керування транспортним засобом, встановили, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу містить ознаки підроблення. Після цього позивач за вказівкою працівників поліції доставив автомобіль на територію Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, при цьому жодних документів щодо правомірності вилучення транспортного засобу йому не було надано. 07 квітня 2020 року до ЄРДР були внесені відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000074 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. 09 квітня 2020 року автомобіль був поміщений на арешт майданчик у м. Коломия, проте, як вбачається із ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області арешт на вказаний автомобіль був накладений лише 30 квітня 2020 року, тобто через 24 дні після фактичного вилучення транспортного засобу, що суперечить вимогам ст.ст.170,171 КПК України та Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1102 від 17 грудня 2008 року. Після проведення у кримінальному провадженні №0000074 відповідних експертиз, постановою слідчого від 12 травня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Після повернення автомобіля позивачем виявлено факт відсутності відеореєстратора марки Navitel Mr250 Night Vision вартістю 2599 грн., а також розбіжність у даних одометр, показник якого на момент вилучення автомобіля станови 239978 км, однак станом на 15 травня 2020 року даний показник складав 240020 км, тобто загальний пробіг автомобіля збільшився на 42 км. Зазначене свідчить про те, що транспортний засіб був доставлений на спеціальний майданчик не на евакуаторі, а власним ходом, а тому загальний розмір завданого позивачу матеріального збитку становить 5000 грн. Окрім цього, внаслідок незаконного арешту автомобіля позивачу також було завдано моральну шкоду у розмірі 150000 грн., яка полягає у тому, що автомобіль перебував на території арешт майданчика у період дії карантину, запровадженого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №255 від 11 березня 2020 року, якою було введено ряд обмежень щодо руху громадського транспорту, діяльності продуктових магазинів, аптек, порядку здійснення прийому громадян у закладах охорони здорова`я. Позивач разом із дружиною, малолітньою дитиною та батьками проживає у с. Яблуниця, та будучи позбавлений можливості користуватись транспортним засобом у період дії карантину змушений був переживати побоювання за життя та здоров"я своєї сім`ї, зумовлені неможливістю вчасно забезпечувати сім`ю необхідними ліками та труднощами щодо виклику карети швидкої допомоги у разі необхідності медичного огляду, змушений був користуватись послугами таксі, та залучати допомогу родичів та сторонніх осіб для придбання необхідних продуктів харчування, засобів гігієни, які були відсутні у межах с. Яблуниця, нести додаткові витрати по оплаті поїздок до міста. Батько позивача є особою похилого віку, інвалідом 2-ї групи, перебував у групі ризику осіб, вразливих до захворювання корона вірусною хворобою та потребує постійної допомоги у всіх сферах життя, а тому ризик можливого захворювання батька, неспроможність вчасно доправити його до лікувального закладу чи забезпечити необхідними медикаментами, спричиняли позивачу додаткові моральні страждання та переживання. Із урахуванням викладеного позивач просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути на його користь з ГУ Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області 5000 грн. матеріальної та 150000 грн. завданої моральної шкоди.

Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

26 серпня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про усунення недоліків та уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ГУ Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- ГУ Державної казначейської служби України, ГУНП в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування.

Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

24 вересня 2020 року судом постановлено ухвалу про участь представника відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

12 жовтня 2020 року, 11 листопада 2020 року, 03 грудня 2021 року, 07 червня 2022 року судом постановлено ухвалу про участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

24 листопада 2020 року, 22 грудня 2020 року, 22 лютого 2021 року, 24 березня 2021 року, 20 квітня 2021 року, 31 травня 2021 року, 06 липня 2021 року, 22 вересня 2021 року, 28 жовтня 2021 року, 25 січня 2022 року судом постановлено ухвалу про участь представників сторін у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

04 грудня 2020 року, 07 червня 2022 року судом постановлено ухвалу про участь представника ГУНП в Івано-Франківській області у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

20 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив, а 12 листопада 2020 року надійшли письмові пояснення ГУНП в Івано-Франківській області, у яких зазначено, що заявлений позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. Так, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, тим, що згідно нотаріально посвідченої довіреності від 08 квітня 2020 року, реєстраційний номер 324 він наділений правом керувати, користуватися, розпоряджатися автомобілем марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також правом звернення до суду із позовними вимогами, проте відповідно до ст.ст. 238, 328 ЦК України, Порядку державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів.,Аатобусів а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей. Причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів і мопедів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року нотаріально посвідчена довіреність не наділяє особу правом власності на майно, таким чином право ОСОБА_1 не порушене, що унеможливлює його звернення до суду із вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Заявлені вимоги не підтверджуються жодними документами та суперечать вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». За відсутності доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявленого розміру відшкодування, заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрати немайнового характеру та доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

19 листопада 2020 року від Державної казначейської служби України надійшли письмові пояснення на позов у яких зазначено, що третя особа повністю заперечує щодо позову. Відповідно до Бюджетного кодексу України, Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15 квітня 2015 року Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, не є головним розпорядником бюджетних коштів, не може надавати будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору. Позивач не вказує на Державну казначейську службу України як порушника своїх прав і остання не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно ОСОБА_1 . Жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших державних органів чи органів місцевого самоврядування. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані жодними доказами, а її розмір є безпідставно завищеним. Водночас відповідно до вимог ст.1173 ЦК України підставою для відшкодування шкоди є незаконні рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування. Незаконними рішеннями у розумінні даної норми законодавства є рішення, які прямо заборонені в законі та ті, що вчинені без відповідних повноважень, з їх перевищенням чи зловживання ними. Отже дії працівників правоохоронних органів та суду при здійсненні досудового розслідування не можуть вважатися неправомірними, а відсутність прямого причинного зв"язку між шкодою та незаконним діями, як необхідна умова деліктної відповідальності виключає можливість такої відповідальності. Відповідні рішення суду чи прокуратури про визнання дій органів досудового розслідування незаконними у матеріалах справи відсутні. Позивач не є власником транспортного засобу, який був вилучений працівниками поліції та на який був накладений арешт, а керував автомобілем по довіреності, яка не є правовстановлюючим документом. Жодних доказів придбання та перебування в салоні автомобіля відеореєстратора позивачем не надано, а скріншот екрану інтернет магазину не може слугувати належним доказом на підтвердження вартості даного реєстратора. Позивач не звертався до правоохоронних органів з приводу крадіжки належного йому майна, винних осіб не встановлено. Проте, виходячи із засад цивільно-правової відповідальності шкода, завдана фізичній особі, її майну, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини. Виходячи з наведеного ОСОБА_1 не є належним позивачем та відсутні правові підстави для відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України, а тому у задоволенні заявленого позову слід відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача та одночасно представника третьої особи Державної казначейської служби України про заміну первісного відповідача ГУ Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на належного відповідача-Державну казначейську службу України та залучення в якості співвідповідача ГУНП в Івано-Франківській області.

У своїх письмових поясненнях від 23 грудня 2020 року представник позивача вказав, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган(постанова Великої палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц. Враховуючи викладене Державна казначейська служба України є органом, який наділений відповідними повноваженнями для представництва держави в даній категорії справ, а тому зазначення Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області як відповідача є належним.

Ухвалою суду від 24 березня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача та одночасно представника третьої особи Державної казначейської служби України про закриття провадження у справі, а також у задоволенні клопотання представника третьої особи ГУНП в Івано-Франківській області про залишення позову без розгляду, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Жарський Т.В. позов підтримав та просить заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з наведених мотивів.

Представник відповідача та одночасно представник третьої особи Державної казначейської служби України Гамуляк О.М. у судовому засіданні позов не визнала та просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з мотивів, наведених у письмових поясненнях Державної казначейської служби України та поданих клопотаннях.

Представник третьої особи ГУНП в Івано-Франківській області Корнутій М.В. у судовому засіданні позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити, з мотивів наведених у письмових поясненнях, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Слідчий СВ ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Іванович А.І., будучи допитаним в якості свідка у судовому засіданні пояснив, що 06 квітня 2020 року він перебував у добовому наряді. У чергову частину Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області поступив рапорт поліцейського про те, що був зупинений транспортний засіб марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 свідоцтво про реєстрацію якого містить ознаки підроблення. Ним було проведено огляд місця події події, в ході якого був вилучений зазначений автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та були внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. В ході досудового розслідування були призначені відповідні експертизи за результатами яких встановлено, що бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відповідає бланкам, які знаходяться в офіційному обігу, а наявний ідентифікаційний номер кузова автомобіля не містить ознак механічного втручання, а тому 12 травня 2020 року ним винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказав, що він в установленому порядку звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вилучений автомобіль, який був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, однак не пригадує коли саме було направлено до суду дане клопотання чи 06 квітня 2020 року, чи на наступний день.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, свідка, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 08 квітня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Довгань Т.М., за реєстром №324 цією довіреністю Шиманська Л.В уповноважила ОСОБА_2 , ОСОБА_1 представляти її інтереси з питань експлуатації та(або) розпорядження (в тому числі за межами України)належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 15 червня 1027 року транспортним засобом марки Fiat Doblo, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач з 2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 та має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 03 жовтня 2013 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 19 березня 2014 року.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 мати позивача ОСОБА_5 є пенсіонером за віком.

Також позивачем долучено копію посвідчення особи з інвалідністю 2-ї групи № НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_6 , проте доказів того, що останній являється батьком позивача матеріали справи не містять.

Як вбачається із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 06 квітня 2020 року у чергову частину Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області поступив рапорт поліцейського СРПП Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області рядового поліції Госедла А.Я. про те, що під час несення служби у добовому наряді за порушення ПДР у с. Яблуниця по вул. Героїв Майдану Івано-Франківської області було зупинено автомобіль марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , жителя с. Яблуниця, уч. Діл, який передав працівникам поліції свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу із ознаками підроблення, яким він користувався під час керування автомобілем.

За даним фактом 07 квітня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження за №0000074 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Як вбачається із досліджених судом матеріалів кримінального провадження, 06 квітня 2020 року в ході проведення огляду місця події був вилучений транспортний засіб марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , ключ від замка запалювання даного автомобіля.

У протоколі огляду місця події відсутнє посилання на наявність в автомобілі відеореєстратора. Факт його перебування у салоні транспортного засобу також не зафіксовано у матеріалах фототаблиці до протоколу огляду місця події.

Постановою слідчого СВ Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Івановича А.І. від 07 квітня 2020 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 із серією та номером НОМЕР_2 та автомобіль марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000074 від 07 квітня 2020 року.

07 квітня 2020 року слідчий СВ Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Іванович А.І. за погодженням із прокурором Яремчанського відділу Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області Семковичем О.В. в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України звернувся до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області із клопотанням про арешт майна.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/109/8/7-141ТД/20 від 29 квітня 2020 року наданий на дослідження бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу із серією та номером НОМЕР_2 за способом нанесення зображень та первинними елементами захисту відповідає бланкам свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, які знаходяться в офіційному обігу.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/109/13/2-26КДТЗ/20 від 30 квітня 2020 року на досліджуваному автомобілі марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 наявний ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_7 , який не містить ознак (слідів) механічного втручання, нанесений заводським способом та в заводських умовах.

Постановою слідчого СВ Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Івановича А.І. від 12 травня 2020 року кримінальне провадження № №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Згідно витягу із «Книги обліку речових доказів, вилучених(отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження» ГУНП в Івано-Франківській області, інвентарний номер 506, автомобіль марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 поміщено на арешт майданчик у м. Коломия 09 квітня 2020 року в рамках кримінального провадження №0000074 та виданий 15 травня 2020 року.

Із повідомлення ГУНП в Івано-Франківській області №366/108/31/01-2020 від 10 червня 2020 року у відповідь на адвокатський запит вбачається, що відео з камер спостереження відсутнє, оскільки відеонагляд здійснюється в цілодобовому режимі у HD якості, що не дає можливості відеореєстратору здійснювати довготривалий запис.

Згідно долученого до матеріалів справи скріншота із сайту інтернет магазину вартість автомобільного дзеркала із відеореєстратором марки Navitel Mr250 Night Vision становить 2599 грн.

Із досліджених судом матеріалів клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.358 КК України вбачається, що клопотання слідчого про арешт майна надійшло та було зареєстроване у Яремчанському міському суді Івано-Франківської області 07 квітня 2020 року.

Як вбачається із протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 квітня 2020 року визначення судді для розгляду вказаного клопотання не відбулося у зв`язку із відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.

07 квітня 2020 року Надвірнянська місцева прокуратура Івано-Франківської області посилаючись на відставку усіх суддів Яремчанського міського суду Івано-Франківської області звернулась до Івано-Франківського апеляційного суду із клопотанням про визначення підсудності вказаного клопотання про арешт майна. Зазначене клопотання надійшло та було зареєстроване у апеляційному суді 08 квітня 2020 року за вх. №3475.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.358 КК України направлено для розгляду у Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Вказане клопотання надійшло до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області 30 квітня 2020 року та відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 30 квітня 2020 року було передане у провадження судді Міськевич О.Я.

Ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2020 року клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.358 КК України задоволено та накладено арешт на автомобіль марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 оранжевого кольору, яким користувався ОСОБА_1 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_7 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу із серією та номером НОМЕР_2 .

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює опреативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, спірні правовідносини регулюються ст.1174 ЦК України, що передбачає відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Статті 1173,1174 ЦК Україниє спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Таким чином, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як встановлено судом, у користуванні позивача перебував транспортний засіб марки Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був вилучений СВ Яремчанського ВП Надвірняського ВП ГУНП в Івано-Франківській області під час огляду місця події 06 квітня 2020 року. В подальшому, постановою слідчого від 07 квітня 2020 року вказаний автомобіль був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.358 КК України та поміщений на арешт майданчик у м. Коломия. Постановою слідчого від 12 травня 2020 року вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Такий результат став наслідком проведення слідчих дій, необхідних для всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивач послався на те, що після скасування арешту майна ним було виявлено відсутність в автомобілі відеореєстратора.

Згідно із частинами другою, четвертою статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката.

У пункті 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», передбачено, що зберіганняречових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Позивачем в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами ні факту придбання ним відеореєстратора, ні факту його перебування у салоні автомобіля на момент накладення арешту на дане майно. Наявність відеореєстратора не відображена ні у протоколі огляду місця події, ні у фототаблиці до нього. Посилання представника позивача на те, що на фото №1 зафіксовано наявність у автомобілі дзеркала заднього виду до якого був прикріплений відеореєстратор, не може слугувати належним доказом на підтвердження наявності даного майна та його втрати, оскільки відповідні акти, за підписами відповідальних осіб у яких було б належним чином зафіксовано відсутність даного майна, матеріали фотофіксації транспортного засобу із виявленими недоліками на момент отримання його позивачем на арештмайданчику після скасування арешту майна, до справи не долучені, що позбавляє суд можливості пересвідчитись у дійсній наявності/відсутності у салоні автомобіля зазначеного обладнання.

Долучений позивачем скріншот із сайту інтернет магазину жодним чином не підтверджує ту обставину, що на момент вилучення автомобіля у ньому знаходився відеореєстратор зазначеної марки та моделі, а також даний скріншот не може слугувати належним доказом на підтвердження вартості спірного майна. Відповідної квитанції, чека чи гарантійного талону на підтвердження факту придбання даного товару та його дійсної вартості позивачем не надано. Будь-яких інших доказів того, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України правоохоронними органами не було забезпечено належну схоронність автомобіля Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , як речового доказу, що призвело до втрати наявного у ньому обладнання матеріали справи не містять.

При цьому суд також зауважує, що ціна втраченого майна вказана позивачем у позовній заяві у сумі 2599 грн., однак розмір завданої матеріальної шкоди заявлений до стягнення визначено у сумі 5000 грн. без наведення щодо цього будь-яких належних обґрунтувань.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди, позивач послався на факт незаконного утримання в ході досудового розслідування вилученого у нього транспортного засобу під арештом та порушення слідчим СВ Яремчанського ВП Надвірняського ВП ГУНП в Івано-Франківській області порядку та строків визначених ст.171 КПК України. Зазначені доводи позивача мотивовані тим, що ухвала слідчого судді про накладення арешту на тимчасово вилучене майно була винесена лише 30 квітня 2020 року, тобто через 24 дні після фактичного вилучення транспортного засобу.

Разом з тим, дані твердження позивача повністю спростовуються дослідженими в ході судового розгляду доказами, якими підтверджується той факт, що клопотання про арешт тимчасового вилученого майна в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000074 від 07 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України було подано слідчим до суду на наступний день після його вилучення в ході огляду місця події- 07 квітня 2020 року, тобто в установлений ч.5 ст.171 КПК України строк, а розгляд даного клопотання відбувся 30 квітня 2020 року з незалежних від органу досудового розслідування обставин, зумовлених відсутністю штатної чисельності суддів у Яремчанському міському суді Івано-Франківської області, що в свою чергу зумовило необхідність зміни підсудності даного клопотання та його направлення на розгляд до іншого суду. При цьому зазначене клопотання було розглянуте слідчим суддею Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області безпосередньо у день його надходження до вказаного суду.

Суд звертає на ту обставину, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

При цьому сам по собі факт накладення арешту на транспортний засіб, який перебував у користуванні позивача, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке в подальшому було закрите за відсутністю складу кримінального правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру , оскільки не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

В ході досудового розслідування кримінального провадження №0000074 від 07 квітня 2020 року позивач із відповідними скаргами на незаконні рішення, дії чи бездіяльність органу досудового розслідування в порядку ст.303 КПК України до слідчого судді не звертався, постанову про накладення арешту на майно не оскаржував.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами і судом не встановлено незаконності дій чи бездіяльності з боку відповідних посадових осіб при здійсненні процесуальних дій у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, позивачем не надано доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральних та душевних страждань із підстав, які зазначені у позові, не доведено вини органів державної влади в заподіянні цієї шкоди та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним рішеннями чи діями органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000074 від 07 квітня 2020 року, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Крім того, позивачем не подано, а судом не здобуто доказів порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, із підстав, які зазначені у позові, не доведено вини органів державної влади в заподіянні цієї шкоди та наявності причинного зв`язку між шкодою і неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади в ході досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000074 від 07 квітня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представників відповідача та третіх осіб на те, що позивач не є власником транспортного засобу та відповідно у нього не виникло право на відшкодування завданої шкоди.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до п.2.2 Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином, наявність в особи реєстраційного документа на відповідний транспортний засіб є належним доказом на підтвердження правомірності володіння та не вимагає обов`язкової наявності нотаріально посвідченої довіреності.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Відповідна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1365цс17.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У даній справі позивач заявив позов до відповідача ГУ Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, у якому просить відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, яка завдана незаконними діями та бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування Національної поліції України, зокрема ГУНП в Івано-Франківській області.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) дійшла висновку, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Отже, належним відповідачем у даній категорії справ є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте, у цій справі ГУ Державної казначейської служби України, що є територіальним органом Державної казначейської служби України, та не наділений відповідними повноваженнями на списання коштів із державного бюджету, є єдиним відповідачем.

Таким чином, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є держава в особі ГУНП в Івано-Франківській області, яке у направленій до суду на виконання ухвали про усунення недоліків позовній заяві залучене позивачем до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В ході розгляду клопотання відповідача про заміну первісного відповідача на належного відповідача-Державну казначейську службу України та залучення в якості співвідповідача ГУНП в Івано-Франківській області представник позивача заперечив щодо заміни первісного відповідача чи залучення ГУНП в Івано-Франківській області в якості співвідповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) вказано про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі№ 127/93/17-ц ; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц ; від 12 грудня2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Всі інші доводи учасників справи не спростовують зазначених висновків суду.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами незаконності рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, якими йому було заподіяно моральну та матеріальну шкоду, що є підставою для її відшкодування, позов заявлено до неналежного відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування слід відмовити у повному обсязі із наведених підстав.

Відповідно достатті 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Згідно ч.1,6 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 рокусудовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду;

Тому, суд вважає, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.13, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування-відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_8 .

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, місце знаходження: 76018, вул. Дністровська, 14 м. Івано-Франківськ, .

Третя особа: Державна казначейська служба України, місце знаходження: 01601, вул. Бастіонна,6 м. Київ, .

Третя особа: Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області, місце знаходження: 76018, вул. Ак. Сахарова,15 м. Івано-Франківськ, .

Повне судове рішення складено 15 липня 2022 року.

Головуючий суддя: Т.Л. Ваврійчук