Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2022 року Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.

при секретарі - Йогансен К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Подільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з заявою в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Баку Азербайджанської Республіки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк, Україна та встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 віці вісімдесят п`яти років померла бабуся заявника - ОСОБА_2 . Отримати свідоцтво про смерть бабусі у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України.

Крім того, заявник просить встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 посилаючись на допущені розбіжності під час перекладу прізвища ім`я по-батькові заявника з російської мови на українську.

З урахуванням наведеного просить задовольнити вимоги.

15 вересня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана заява передана на розгляд судді Анохіну А.М.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.09.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

13 жовтня 2021 року позивачем подано заяву на виконання ухвали від 17.09.2021.

Ухвалою суду від 18.10.2021 вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку окремого провадження.

Заявник у судове засідання не з`явився, представником заявника подано до суду заяву в якій просить розглянути справу без заявника та його представника, заявлені вимоги підтримують.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився. Про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив розглядати справу за відсутності заявника та представника заінтересованої особи.

Суд, встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Судом встановлено, що 09.12.19.81 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали шлюб. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_1 .

При отриманні паспорта громадянина України та перекладу прізвища ім`я по-батькові заявника з російської мови на українську були допущені розбіжності в написанні по батькові « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_6 ».

Крім цього, батьком заявника, також отримано паспорт із невірним перекладом, а саме, зазначено, « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_4 ».

З метою оформлення спадщини виникла потреба встановити факт родинних відносин між заявником та його матір`ю.

Рішенням Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 04.04.2019 встановлено факт того, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) є рідним батьком заявника.

Згідно свідоцтва про народження заявника, ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_7 є батьком та матір`ю заявника.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У відповідності до п.7 вказаної постанови Пленуму, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_1 .

Таким чином, вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Наданими до заяви засвідченими копіями документів підтверджено, що померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є бабусею заявника.

Як вбачається з наданих документів, 31.08.2021 відділом запису актів громадянського стану Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки був складений актовий запис № 1121 про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк Донецької області, з видачею свідоцтва про смерть невстановленого державою Україна зразку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк Донецької області.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1276-р) «Про затвердження пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на ліні зіткнення», населений пункт місто Донецьк Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Таким чином, судом встановлено, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.08.2021, видане відділом запису актів громадянського стану Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, на час видачі був та є територією, де органи державної та виконавчої влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє заявника, як родича померлої, зареєструвати смерть ОСОБА_2 в органах ДРАЦС з видачею свідоцтва про смерть державного зразка та для відкриття спадщини.

Згідно з положенням п. 2 ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті в разі, якщо документи про смерть особи відсутні, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи - громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк Донецької області, Україна.

З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви в цій частині.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Баку Азербайджанської Республіки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк, Україна та факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матірю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», керуючись ст.ст. 4, 10, 13, 95, 258-260, 263, 264-265, п. 8 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316, 317, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Подільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матірю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Баку Азербайджанської Республіки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк, Україна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 12.12.2022.

Суддя А.М. Анохін