Дата документу 14.07.2022
Справа № 501/3890/21
14 липня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за
предмет та підстави позову: про відшкодування шкоди
І. Виклад позиції позивача та відповідача.
Позов обґрунтовано тим, що 19.06.2020 відповідачі вчиняли самоуправні дії щодо встановлення залізобетонних конструкцій у проході загального користування за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач почав знімати ці протиправні дії на свій мобільний телефон Nokia Lumia 950 XL, відповідачі вибили його з рук позивача, що призвело до його розбиття (знищення) без можливості його відновлення та налагодження.
За вказаними подіями 19.06.2020 позивач звернувся до Чорноморського ВП (талон повідомлення №6778 від 19.06.2020), а 14.09.2020 ухвалою слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області зобов`язано посадових осіб Чорноморського ВП внести відомості до ЄРДР за фактом вчинення кримінальних правопорушень.
08.07.2021 між позивачем та ТОВ «Підводні професіонали» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ТОВ «Підводні професіонали» передав позивачу належне йому право вимоги відшкодування шкоди, заподіяної в результаті знищення належного товариству мобільного телефону Nokia Lumia 950 XL, яким на момент знищення користувався ОСОБА_1 .
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
У встановлений ухвалою строк відповідачі не подали відзив на позов, в судове засідання не з`явилися, були належним чином сповіщені про день і час судового розгляду справи.
Представник позивача 27.06.2022 надав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечив.
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 16.06.2021 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.34).
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2021 справу прийнято до свого провадження, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.39-40).
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що за подіями, які мали місце 19.06.2020 позивач звернувся до Чорноморського ВП (талон повідомлення №6778 від 19.06.2020) (а.с.5-6).
Як вбачається з тексту заяви, 19.06.2020 відповідачі вчиняли самоуправні дії щодо встановлення залізобетонних конструкцій у проході загального користування за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач почав знімати ці протиправні дії на свій мобільний телефон Nokia Lumia 950 XL, відповідачі вибили його з рук позивача, що призвело до його розбиття (знищення) без можливості його відновлення та налагодження.
Ухвалою слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 14.09.2020 зобов`язано посадових осіб Чорноморського ВП внести відомості до ЄРДР за фактом вчинення кримінальних правопорушень (а.с.7-8).
Між позивачем та ТОВ «Підводні професіонали» 08.07.2021 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ТОВ «Підводні професіонали» передав позивачу належне йому право вимоги відшкодування шкоди, заподіяної в результаті знищення належного товариству мобільного телефону Nokia Lumia 950 XL (а.с.10-11).
ІV. Оцінка Суду.
Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відповідно до частин першої-третьої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
За змістом положень частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести неправомірність поведінки особи; неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди; під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина особи, що завдала шкоду. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Підставою деліктної відповідальності є протиправне винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди.
Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Згідно частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Надавши оцінку доказам, які позивач надав на підтвердження факту завдання відповідачами матеріальної шкоди та її розміру, суд визнає їх недостатніми для висновку про заподіяння позивачу з вини відповідачів матеріальної шкоди.
При цьому, надаючи оцінку аргументам позивача, які ним викладені в позові, суд звертає увагу на те, що останнім не доведено особи відповідачів.
Разом з тим, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
В обґрунтування вини відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у заподіянні матеріальної шкоди (пошкодження телефону), позивач посилається на його звернення до Чорноморського ВП (талон повідомлення №6778 від 19.06.2020) та ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 14.09.2020, якою зобов`язано посадових осіб Чорноморського ВП внести відомості до ЄРДР за фактом вчинення кримінальних правопорушень (а.с.5-8).
Також, позивач в ході розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів прийняття судового рішення щодо визнання винними відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ст.356 КК України.
Відповідно до ст.28 ч.1 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.
Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що з боку позивача не доведена наявність відповідачів, як фізичних осіб, у яких набувають права та обов`язки.
На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).
Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.
З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд-
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовити повністю.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст судового рішення складено 14.07.2022.
Суддя Іллічівського міського суду
Одеської області М.І.Петрюченко