Справа №639/7256/20
Провадження №2/639/357/22
20 вересня 2022 року Жовтневий районний суд м. Харкова
в складі: головуючого судді Баркової Н.В.,
за участю секретаря Чорного О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -
17.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у загальній сумі 411 900,00 грн. за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 21.05.2020 року між відповідачем ОСОБА_2 та первісним кредитором ОСОБА_3 було укладено договір займу, відповідно до умов якого відповідачу передано грошові кошти у розмірі 81 000,00 грн., що відповідає еквіваленту 3 000,00 доларів США на строк до 21.11.2020 року. В подальшому 01.11.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги боргу за договором позики від 21.05.2020 року, про що на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено відповідне повідомлення. Відповідно до п. 1 договору позичальник свідчить, що отримав грошові кошти повністю ще до підписання договору.
Відповідно до п.п. «а» п. 5 договору позики, позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за грошовими коштами, переданими йому відповідно до п. 1 договору позики, у розмірі 1,5% у день, за період, за який проценти не були сплачені достроково. Тобто відповідно до умов договору позики від 21.05.2020 року відповідач зобов`язаний сплачувати проценти за користування грошовими коштами до 27 числа кожного місяця за наступний календарний місяць. Станом на 17.11.2020 з боку відповідача не надходило жодного платежу зі сплати процентів за користування грошовими коштами за період з 21.05.2020 року по 17.11.2020 року, у зв`язку із чим виникла заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 у розмірі 217 485, 00 грн. (179 календарних днів х 1,5% х 81 000=217 485, 00 грн.). Крім того, відповідно до п. 9.3 договору позики від 21.05.2020 року у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі сто відсотків від суми, визначеної в п. 1 договору позики. Тобто сума штрафу за порушення термінів сплати відсотків за грошовими коштами становить 81 000 х 100%=81 000,00 грн. Відповідно до п.5.1 договору позики у випадку порушення позичальником умов договору, позичальник зобов`язаний достроково виконати усі свої зобов`язання перед позикодавцем у десятиденний строк з моменту порушення своїх зобов`язань. Підтвердженням виконання позичальником своїх зобов`язань за договором є розписка, складена позикодавцем. Договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки. Крім того, п. 9.4 договору позики встановлено, що позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 10% від суми, визначеної у п. 1 договору позики за кожен день прострочення виконання будь-якого зобов`язання за договором. Розмір пені становить 1 449 900,00 грн. ((81 000,00 грн./10) х 179 = 1 449 900,00 грн.). Однак позивач, усвідомлюючи занадто великий розмір нарахування процентів за користування позикою має право заявити про зменшення позовних вимог на суму 217485,00 грн. нарахованих процентів за користування позичкою, також позивач заявляє про зменшення позовних вимог на 1200000,00 гривень нарахованої пені з 1449900, 00 грн., та остаточно розмір пені складає 249 900,00 грн.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.11.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Призначено судове засідання.
15.01.2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. надати суду: належним чином завірену копію договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 , посвідченого за реєстровим № 413 від 21.05.2020 року.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.02.2021 року залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 . Зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мангушеву О.С. повідомити суду: інформацію щодо наявності або відсутності факту надходження від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на депозитний рахунок приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мангушевої О.С., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , грошової суми на підставі заяви ОСОБА_2 від 04.11.2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. за №1323, а також, у разі зарахування грошової суми на депозит розмір такої суми та дані щодо осіб, яким передана така грошова сума в подальшому.
В судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
На початку розгляду справи відповідач ОСОБА_2 подав заяву про проведення засідання у його відсутність (а.с.17), однак в подальшому його явка була визнана судом обов`язковою згідно з п.5 ч.2 ст. 223 ЦПК України.
Однак, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_2 , згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.09.2022 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа ОСОБА_3 надав заяву про розгляд справи без його участі.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.
Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом 5 договору визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики по одній з фіксованих процентних ставок, вказаний у цьому пункті один раз на місяць на суму позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Проценти сплачуються позикодавцю один раз на місяць у готівковій формі до фактичної дати повернення позики по одній з фіксованих процентних ставок (з розрахунку)1,5 % у календарний день за період, за який проценти не були сплачені достроково; 10 % за 30 календарних днів, надалі місяць. Проценти, які сплачуються позикодавцю, не є неустойкою.
Між тим, даний позов не містить вимог про стягнення процентів.
Також п.5 договору передбачено, що у випадку порушення позичальником умов договору, позичальник зобов`язаний достроково виконати усі свої зобов`язання перед позикодавцем за договором у десятиденний строк з моменту порушення позичальником умов договору. Підтвердженням виконання позичальником своїх зобов`язань за договором є розписка, складена позикодавцем. Договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки.
Відповідно до п.9.3 договору у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром сто процентів від суми визначеної в пункті 1 договору.
Згідно з п.9.4 договору позики позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 10 процентів від суми, визначеної в пункті 1 договору за кожен день прострочення виконання будь-якого зобов`язання за договором. Сторони домовились, що позичальник, якщо він порушить договір, несе відповідальність незалежно від його вини (умислу або необережності).
Пунктом 10 договору передбачено якщо позичальник прострочить виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також триста шістдесят п`ять процентів річних від простроченої суми.
В пункті 11 сторони визначили, що місцем виконання договору, тобто зобов`язань позичальника по договору (повернення суми позики тощо) є місце реєстрації позикодавця, зазначене в договорі. При цьому на початку договору вказано місце реєстрації позикодавця ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4
Одночасно в п.4 договору вказано, що договір повинно бути виконано в АДРЕСА_5 не пізніше 21.11.2020 року.
Між тим вказаним договором не врегульований порядок дострокового виконання зобов`язання, а також відповідальність кредитора у разі порушення умов зобов`язання, отже в цій частині застосовуються чинні норми законодавства України.
У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів, приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. надано лист від 26.02.2021 року. Зі змісту листа вбачається, що 04.11.2020 року на особистому прийомі до нотаріуса звернувся ОСОБА_2 з питань прийняття в депозит нотаріуса грошової суми 81 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики, укладеним в простій письмовій формі 21.05.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , для виконання зобов`язання за яким було укладено договір іпотеки, посвідчений ПН ХМНО Железняк Л.В. 21.05.2020 року за реєстровим № 413, згідно з яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 , зі строком повернення грошей не пізніше 21.11.2020 року. Зі слів ОСОБА_2 було з`ясовано, що ОСОБА_5 ухиляється від дострокового прийняття зобов`язання, у зв`язку з чим і виникла необхідність розрахуватися з кредитором шляхом передачі грошових коштів в депозит нотаріуса. Відповідно до ст. 537 ЦК України та гл. 21 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ОСОБА_5 від ОСОБА_2 було передано заяву, посвідчену Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальною округу Харківської області Мангушевою О.С. 04.11.2020 року, за реєстровим № 1323, в якій йому пропонувалося з`явитися до ПН ХМНО ХО ОСОБА_6 12 листопада 2020 року з 10.00 до 11.00 години для прийняття виконання зобов`язання від ОСОБА_2 , яку ОСОБА_5 отримав 13.11.2020 року.
12.11.2020 року до ПН ХМНО ХО ОСОБА_6 о 10 годині 00 хвилин з`явився ОСОБА_2 , який знаходився в офісі нотаріуса за адресою: АДРЕСА_2 , до 11 години 00 хвилин в очікуванні ОСОБА_5 , про що ОСОБА_2 було видано 12.11.2020 року ПН ХМНО ОСОБА_6 свідоцтво за реєстровим № 1364. ОСОБА_5 не з`явився до нотаріуса в указані в заяві місце та час.
Оскільки строк виконання зобов`язання між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за договором позики та іпотечним договором визначався не пізніше 21.11.2020 року, то у ОСОБА_5 був ще строк для добровільного прийняття виконання зобов`язання, та не було встановлено прострочення кредитора чи відсутність його в місці виконання, тому не було підстав для прийняття заяви про передачу грошових коштів в депозит нотаріуса.
16.11.2020 року на особистий прийом до ПН ХМНО ХО ОСОБА_6 з`явився ОСОБА_5 , яким було подано заяву про зміну кредитора в договорі позики, укладеного 21.05.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги. Крім того ОСОБА_5 повідомив про відсутність згоди щодо суми боргу. Нотаріусом було надано ОСОБА_5 усну консультацію та повідомлено, що відомості, надані в його листі, будуть прийняті до уваги при вирішенні питання про прийняття в депозит грошових коштів. Також ОСОБА_5 , було надано письмову відповідь. Одночасно приватний нотаріус письмово повідомила ОСОБА_2 листом про наявність заяви ОСОБА_5 та запросила на особистий прийом для вирішення питання про передачу грошових коштів в депозит нотаріуса. На особистому прийомі ОСОБА_2 нотаріусом було роз`яснено, що оскільки на цей час строк за договором позики ще не вийшов та сума договору остаточно сторонами не з`ясована, та взагалі не з`ясовано, хто є кредитором за договором позики та іпотеки ( ОСОБА_5 чи ОСОБА_1 ), бо оригінал договору про уступку права вимоги ОСОБА_5 нотаріусу не надавався, тому було не зрозуміло, хто на цей час є кредитором за вищевказаними договорами позики та іпотеки та на чиє ім`я приймати грошові кошти в депозит нотаріуса. Наявність нез`ясованих та спірних питань у цій справі позбавило ОСОБА_2 можливості звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття в депозит грошових коштів, тому ОСОБА_2 і не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття в депозит грошових коштів, та грошові кошти ОСОБА_2 не перераховувались на депозитний рахунок нотаріуса. У зв`язку з цим стало зрозуміло, що вирішення наявних спірних питань між сторонами, може бути врегульовано тільки в судовому порядку. Відповідні роз`яснення були надані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та було запропоновано для захисту своїх прав звернутись до суду (а.с.50).
Між тим під час розгляду справи відповідач надав суду оригінал повідомлення від 20.02.2021 року, в якому ОСОБА_3 звертається до ОСОБА_2 і вказує, що станом на 12.02.2021 року останній не виконав зобов`язання за договором позики і зазначає, як кредитор, що станом на 12.02.2021 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за договором позики становить 411900, 00 грн. і вимагає у 30-денний строк усунути порушення договору позики, а у разі якщо ця вимога протягом 30 днів залишиться без задоволення, ОСОБА_3 буде прийняте рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.68-69).
Крім того відповідач надав суду оригінал повідомлення ОСОБА_3 від 05.04.2021 року про намір укласти договір купівлі-продажу квартири в порядку ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», де зокрема вказує, що « ОСОБА_2 є моїм боржником за договором позики, укладеним між нами 21 травня 2020 року» і попереджає, що через 30 днів він має намір набути право власності на предмет іпотеки або продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві (а.с.71-72)
Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.
Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК Укнаїни передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Згідно зі ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.
Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Окрім того, у відповідності ч. 4 ст. 545 ЦК України у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Нормою ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.
За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Поняття неустойки визначено ст. 549 ЦК України. Так , неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 550 ЦК України передбачені підстави виникнення права на неустойку, а саме: Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).
Згідно зі ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Між тим, відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може двічі притягати до юридичної відповідальності одного виду за одно і те ж правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Отже, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - термінів виконання грошових зобов`язань свідчить про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одно і те ж порушення.
В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у зв`язку з частковим задоволення позовних вимог (на 19,7%), враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 811,44 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 166, 256, 264, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 509, 512, 516-517, 525, 526, 530, 545, 551, 610, 611, 613, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 81 000 (вісімдесят одна тисяча) гривень 00 копійок.
В іншій частині у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 811 (вісімсот одинадцять) гривень 44 копійки.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 09.06.2023 року.

Суддя Н.В. Баркова