Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/477/22
Провадження №: 2/332/1161/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 липня 2022 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,
при секретарі - Васильченко Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
02.02.2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Впозові позивач зазначив, що перебуває в трудових відносинах з відповідачем з 2019 року, працюючи на посаді молодшої медсестри стоматологічного відділення.Наказом директора Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради від 01.02.2022р. була відсторонена від роботи з 01.02.2022р.без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю сертифіката на щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-Co-2, на строк доки не буде наданий відповідний сертифікат затвердженого зразка в електронній або паперовій формі або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 затвердженого зразка, виданий закладом охорони здоров`я. Вважає відсторонення незаконним та таким, що порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку відсторонення та звільнення робітника, посягає на гарантоване Основним Законом України право особи на працю, оскільки ані в трудовому договорі, ані в посадовій інструкції не передбачено вказаної підстави для відсторонення від роботи. У зв`язку з викладеним просить визнати незаконним і скасувати наказ про відсторонення від роботи, поновити його на роботі та стягнути невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу.
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просить про його задоволення.
Представник відповідача до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою перебування, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов та клопотань суду не надав. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 17.12.2019р. працює на посаді молодшої медсестри стоматологічного відділенняКомунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради, що підтверджено витягом з її трудової книжки (а.с.7).
Наказом директора від 01.03.2022 року позивач відсторонений від робити у зв`язку із непроходженням вакцинації проти COVID-19 на підставі ст. 46 КЗпП України (а. с. 12).
Підстави для відсторонення працівника від роботи передбачені статтею 46 КЗпП України, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
За змістом ст. 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу Законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За загальними правилами, встановленими статтею 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.
Згідно із частиною 2 статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
У відповідності до вимог законодавства про працю у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення, відсторонення від роботи обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ, розпорядження про відсторонення від роботи, звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту чи акту локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності.
Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 в Україні у 2021 - 2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24 грудня 2020 року № 3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09 лютого 2021 року № 213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.
З семантики прикметника «добровільний» випливає, що воля на здійснення вакцинації, в тому числі проти гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, має ґрунтуватися виключно на вільній волі особи.
Принцип добровільного отримання медичної допомоги внормований статтею 284 ЦК України (надання медичної допомоги статтею 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування).
При цьому відповідно до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, тендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я.
Позивач не порушував законодавства про працю, яке б стало підставою для відсторонення від роботи в розумінні статті 46 КЗпП України.
Означені обставини дають підстави для констатації того, що оспорюваний наказ про відсторонення позивача від роботи не ґрунтується на законі.
На вказаний умовивід суду не впливають твердження представника відповідача про те, що відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, працівників, які підлягають обов`язковому щепленню, прямо встановлено статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», виходячи з такого.
За змістом вказаної статті Закону профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб.
З аналізу змісту ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» випливає, що обов`язковому щепленню підлягають не всі без винятку працівники підприємств, що утворюють «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», а лише ті, чия діяльність може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.
Проте, відповідач не надав суду доказів, що позивач працює за спеціальністю, здійснення функціональних обов`язків якого не пов`язано з підвищеним ризиком зараження інфекційною хворобою або поширення цієї хвороби.
Наведене означає безпідставне застосування до позивача передбачених статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» санкцій у вигляді відсторонення від роботи.
Окрім наведених міркувань про безпідставне застосування відповідачем положень статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд бере до уваги таке.
Як випливає із змісту частини 4 ст. 12 вказаного Закону, рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.
Частиною ж п`ятою цієї статті встановлено певні вимоги до медичних працівників, що проводять профілактичні щеплення (медичні працівники, які проводять профілактичні щеплення, повинні мати відповідну підготовку з питань їх проведення), та їхній обов`язок надати об`єктивну інформацію особам, яким проводиться щеплення, або їх законним представникам про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення.
Процедуру проходження обов`язкових щеплень внормовано частиною шостою вказаної статті, відповідно до якої профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.
Порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за змістом частини 7 статті 12 Закону.
І лише у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, як слідує з частини другої статті 12, що означає необхідність дотримання встановленого центральним органом влади з формування державної політики у сфері охорони здоров`я порядку проведення щеплень.
Між тим, відповідач не надав суду доказів забезпечення відповідачем дотримання порядку проведення обов`язкових щеплень, зокрема, не надано доказів медичного огляду позивача та надання йому об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.
А зміст словосполучення «відсторонюються від виконання зазначених видів робіт» також підкріплює умовиводи суду про право відсторонювати від роботи не всіх працівників підприємства, а лише тих, які виконують роботи з підвищеним ризиком зараження інфекційною хворобою та її розповсюдження.
Між тим у відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Основним Законом та законами України.
За змістом ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 43 Конституції України, яка в силу ст. 8 Основного Закону України має найвищу юридичну силу порівняно з іншими законодавчими актами, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Вказані конституційні гарантії не лише задекларовані у Конституції, але й знайшли своє відображення у численних законах, від соціальних гарантій і компенсацій до кримінальної відповідальності за різного роду порушення трудових прав. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Загальна декларація прав людини (ООН, 1948 рік) у статті 23 проголошує, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття; на рівну оплату за рівну працю; кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Для захисту своїх інтересів кожна людина має право створювати професійні спілки і входити до професійних спілок.
Європейська соціальна хартія у статті 1 передбачає право на працю, для забезпечення ефективного здійснення якого Сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм.
Згідно з Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966 рік), кожна людина має право на працю, що включає її право на отримання можливості заробляти на життя працею, а держава повинна вживати заходів з метою повного здійснення цього права (ст. 6).
Стаття 2 Кодексу законів про працю передбачає основні трудові права працівників. Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
У відповідності до роз`яснень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» у разі, якщо діючий закон чи нормативно-правовий акт суперечить Конституції України в усіх необхідних випадках слід безпосередньо застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України). Ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність (ст.60 Конституції України). Із наведених норм вбачається, що акти і норми, які суперечать Конституції, заборонено видавати та виконувати. При чому відповідальність настає як за видання, так і за виконання незаконного розпорядження.
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність у відповідача законних підстав для видання оспорюваного наказу, що має наслідком визнання його незаконним та скасування в частині, що стосується відсторонення позивача від роботи.
Оспорюваний наказ містить положення про відсторонення працівника без збереження заробітної плати (а.с.12).
Згідно із ст. 235 КЗпП України У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, що належить позивачеві за час вимушеного прогулу, суд виходить з такого.
Згідно з п. 5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки про доходи позивача від 18.01.2022 року середньомісячний дохід за 2021 рік, що передував відстороненню позивача від роботи, складає 6962 грн. 34 коп. (а.с.14).
Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).
Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.
Судовий збір, пільги щодо сплати якого у відповідності до закону має позивач, належить стягнути з відповідача у дохід держави.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради від 01.02.2022р. про відсторонення від роботи з 01.02.2022р. молодшої медсестри стоматологічного відділення ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді молодшої медсестри стоматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна клініка № 6» Запорізької міської ради на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 04.07.2022р.

Суддя Р.В. Сінєльнік