Справа № 703/1613/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Прилуцький В.О., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову про визнання протиправним та скасування протоколу оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану при Черкаській обласній військовій адміністрації № 157 від 17 червня 2022 року, подану до подачі позовної заяви,-

встановив:

29 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить суд постановити ухвалу, якою заборонити Головному управлінню Національної поліції в Черкаській області в особі Відділу поліції №2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області вчиняти будь-які дії направлені на передачу будь-кому (як фізичній, так і юридичній особи чи її представнику), крім власника або уповноваженої ним особи, автомобіля марки «Skoda Octavia», 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , що зберігається на території ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Перемоги, 13, в тому числі і на виконання протоколу оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану при Черкаській обласній військовій адміністрації №157 від 17 червня 2022 року.

Заява обґрунтована тим, що 16 червня 2022 року в м. Сміла Черкаської області ОСОБА_1 як водія належного йому автомобіля марки «Skoda Octavia», д.н.з НОМЕР_1 було зупинено поліцейським СРПП ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області Сокуренком О.С. за підозрою у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння. В зв`язку з чим вказаним працівником поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №186501 від 16 червня 2022 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП. Крім того, ним же було тимчасово затримано належний ОСОБА_1 автомобіль та поміщено його на територію ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Перемоги, 13, про що було складено відповідний акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 16 червня 2022 року.

Частинами 4, 5 ст.265-2 КУпАП передбачено, що транспортний засіб може бути тимчасово затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але не більше трьох днів з моменту такого затримання. Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за отриманням тимчасово затриманого транспортного засобу. Таке звернення особи є обов`язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення.

По спливу трьох днів після тимчасового затримання автомобіля, 20 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області із письмовою заявою про його повернення.

Листом заступника начальника ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області за №8096 від 23 червня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що рішенням Робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану, що створена Черкаською обласною військовою адміністрацією (протокол №157 від 17 червня 2022 року) прийнято рішення про примусове відчуження автомобіля марки «Skoda Octavia», 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану.

Після цього заявником було укладено договір про надання правничої допомоги із адвокатом, яким 24 червня 2022 року було направлено адвокатські запити до ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області, та до Черкаської обласної військової адміністрації, з метою отримання інформації щодо вказаного автомобіля та надання відповідних документів.

28 червня 2022 року представником заявника отримано відповідь начальника ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області на адвокатський запит від 24 червня 2022 року, з якої вбачається, що станом на 27 червня 2022 року автомобіль марки «Skoda Octavia», 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 знаходиться на території вказаного відділу поліції як вилучений згідно протоколу оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану №157 від 17 червня 2022 року.

Заявник вважає незаконними дії та рішення потенційних відповідачів: ГУНП в Черкаській області в особі ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області та Черкаської обласної військової адміністрації щодо примусового відчуження належного йому автомобіля, що зберігається на території ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області, з огляду на порушення вказаними суб`єктами його права приватної власності, у зв`язку із цим, вказує, що має намір подати позовну заяву, в якій просити суд визнати протиправним і скасувати протокол оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадження та виконанням заходів правового режиму воєнного стану при Черкаській ОВА №157 від 17 червня 2022 року в частині примусового відчуження належного йому на праві власності автомобіля, а також зобов`язати ГУНП в Черкаській області в особі ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області повернути йому автомобіль.

Заявник вказує, що на сьогодні він позбавлений можливості подати відповідний позов, оскільки відповідь на адвокатський запит Черкаською обласною військовою адміністрацією його представнику ще не направлено, а відповідно у нього відсутній увесь необхідний пакет документів для аналізу та подачі позовної заяви. У той же час, зазначає, що автомобіль може бути забраний із території ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області на виконання протоколу оперативної наради робочої групи при ЧОВА і переданий третій особі.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії може ускладнити ефективний захист його прав як потенційного позивача у випадку задоволення судом його позову із вимогами до потенційних відповідачів, що зазначені вище, про захист права власності шляхом визнання рішення протиправним та повернення йому належного йому рухомого майна, в зв`язку з чим звернувся до суду з даною заявою.

Заявник зазначив, що підстав для зустрічного забезпечення, передбачених ч.1 ст.154 ЦПК України, у цій справі немає, оскільки заборона вчиняти певні дії не завдасть істотної шкоди інтересам потенційних відповідачів, адже автомобіль їм не належить і правових підстав для володіння автомобілем у них не існує, також відсутні обставини обов`язкового зустрічного забезпечення, передбачені ч. 3 вказаної норми процесуального закону, відтак у нього відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Що стосується юрисдикції потенційного спору, задля забезпечення рішення у якому є необхідним забезпечити позов, то заявник вважає, що він належить до цивільної юрисдикції з огляду на те, що вказаний потенційний спір не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а спрямований на захист його майнових прав, а тому не належить до юрисдикції адміністративних судів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відносно територіальної підсудності цієї заяви, на думку заявника, розгляд цієї заяви має бути здійснений Смілянським міськрайонним судом Черкаської області з огляду на те, що фактично потенційний спір щодо захисту його права власності на автомобіль виник із діяльності відокремленого підрозділу Головного управління Національної поліції в Черкаській області, а саме - Відділу поліції №2 Черкаського районного управління поліції, що не має статусу юридичної особи, в зв`язку з тим, що саме поліцейським ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області 16 червня 2022 року було тимчасово затримано його автомобіль і на сьогодні це рухоме майно перебуває саме на території цього відокремленого структурного підрозділу ГУНП в Черкаській області із місцезнаходженням в м. Сміла Черкаської області, що за територіальністю, на переконання заявника, відноситься до компетенції саме Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Врахувавши доводи заявника, які викладені в заяві про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.6 ст. 13 «Обов`язковість судових рішень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

В постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 766/18228/17, Провадження № 61-16044св18 зазначено:

«Як свідчить тлумачення статей 149, 150 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом частини другої статті 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами».

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються з метою гарантування виконання рішення суду та повинні застосовуватися виключно у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Судом встановлено, що 16 червня 2022 року поліцейським СРПП ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області Сокуренком О.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №186501 відповідно до якого ОСОБА_1 16 червня 2022 року в м. Сміла Черкаської області по вул. Перемоги керував автомобілем марки «Skoda Octavia», д.н.з НОМЕР_1 у стані наркотичного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у ЧОНД за згодою водія, стан наркотичного сп`яніння підтверджується висновком № 308 від 16 червня 2022 року, чим порушив п.2.9а ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, поліцейським СРПП ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області Сокуренком О.С. було складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 16 червня 2022 року, відповідно до якого було тимчасово затримано належний ОСОБА_1 автомобіль марки «Skoda Octavia», д.н.з НОМЕР_1 та поміщено його на територію ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Перемоги, 13.

Згідно листа заступника начальника ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області за №8096 від 23 червня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що рішенням Робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану, що створена Черкаською обласною військовою адміністрацією (протокол №157 від 17 червня 2022 року) прийнято рішення про примусове відчуження автомобіля марки «Skoda Octavia», 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану.

Як вбачається з листа начальника ВП №2 ЧРУП ГУНП в Черкаські області № 8312 від 28 червня 2022 року направленого на адвокатський запит від 24 червня 2022 року, станом на 27 червня 2022 року автомобіль марки «Skoda Octavia», 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 знаходиться на території вказаного відділу поліції як вилучений згідно протоколу оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану №157 від 17 червня 2022 року.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.2ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Главою 10. «Забезпечення позову» розділу І. «Загальні положення» ЦПК України регламентований порядок забезпечення позову, який належить до юрисдикції загальних судів.

Такий висновок ґрунтується на тому, що в силу приписів ч. 1 ст. 1 ЦПК України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює прядок здійснення цивільного судочинства.

В свою чергу, цивільне судочинство - це врегульований нормами цивільного процесуального права порядок розгляду і вирішення окремих категорій цивільних справ.

Судом встановлено, що предметом спору потенційного позову, із яким ОСОБА_1 має намір звернутися до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, є дії працівників ВП № 2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, який є структурним підрозділом ГУНП в Черкаській області та рішення оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану при Черкаській обласній військовій адміністрації (протокол № 157 від 17 червня 2022 року), які пов`язані із примусовим відчуженням майна в умовах правового режиму воєнного стану.

Заявник не погоджується із рішенням військовослужбовців про примусове вилучення та відчуження його рухомого майна.

Визначаючи юрисдикційну підсудність даного спору загальному місцевому суду, суддя виходить з наступного.

Частиною 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.

За правилами статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначений Законом України «Про правовий режим воєнного стану» (далі- Закону).

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону).

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону).

Військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є:

Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань (ч.1 ст. 3 Закону).

Статтею 5 Закону встановлений порядок введення воєнного стану в Україні.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України з 05 годин 30 хвилин строком на 30 діб, введено воєнний стан.

Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року, яким частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнний стан в Україні продовжено до 23 серпня 2022 року.

Воєнний стан на всій території України або в окремих її місцевостях припиняється після закінчення строку, на який його було введено (ст. 7 Закону).

В Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка (п.4 ч. 1 ст. 8 Закону).

Порядок відшкодування збитків, завданих під час введення воєнного стану або повернення майна, що збереглося визначений ст. 23 Закону.

Зокрема, примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, в умовах правового режиму воєнного стану, якщо не було здійснено попереднє повне відшкодування вартості такого майна, тягне за собою наступне повне відшкодування його вартості в порядку, визначеному законом.

Якщо майно, що було примусово відчужене у юридичних і фізичних осіб, після скасування правового режиму воєнного стану збереглося, колишній власник або уповноважена ним особа має право вимагати у судовому порядку повернення такого майна на умовах, визначених законом.

Колишній власник майна, примусово відчуженого у зв`язку із запровадженням та здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо.

Реалізація повноважень щодо примусового відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, в умовах правового режиму воєнного стану здійснюється відповідно до Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (далі Закон № 4765-VI № 4765-VI).

Статтею 3 Закону № 4765-VI № 4765-VI визначено способи примусового відчуження або вилучення майна, а саме: примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості. Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майнам.

Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради.

У місцевостях, де ведуться бойові дії, примусове відчуження або вилучення майна здійснюється за рішенням військового командування без погодження з органами, зазначеними у частині першій цієї статті (ст. 4 Закону № 4765-VI № 4765-VI).

Про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 8 Закону № 4765-VI № 4765-VI).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.

Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта (ч.ч. 2, 3 ст. 7 Закону № 4765-VI № 4765-VI).

Звернення до суду лише задля опротестування дій військовослужбовців та поліції через незгоду із відчуженням майна в умовах правового режиму воєнного стану, нівелює сенс положень та правил, мети та завдань режиму воєнного стану, підриває авторитет Збройних Сил України, та національних інтересів в цілому.

Отже, дослідивши заяву про забезпечення позову, виходячи з предмету та правової підстави потенційного позову вбачається, що заявник ОСОБА_1 не має наміру оспорювати право державної власності на автомобіль, а збирається оспорювати реалізацію уповноваженою військовою особою саму процедуру примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану.

Таким чином встановлені правовідносини підпадають під юрисдикцію адміністративного суду.

Відтак, потенційний спір, за вирішенням якого ОСОБА_1 має намір звернувся до суду, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як наслідок, позов ОСОБА_1 до ГУНП в Черкаській області в особі ВП № 2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, Черкаської обласної воєнної адміністрації про визнання протиправним та скасування протоколу оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану при Черкаській обласній військовій адміністрації № 157 від 17 червня 2022 року не може бути забезпечено в порядку, передбаченому ЦПК України.

З огляду на те, що ЦПК України не передбачає такої підстави для повернення заяви про забезпечення позову або для залишення її без розгляду як неналежність справи до юрисдикції загальних судів, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.14, 149, 152 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, поданої до подачі позовної заяви - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : В.О. Прилуцький