Справа № 136/683/22
провадження № 2/136/188/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2022 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про встановлення фактів що мають юридичне значення та визнання права власності по спадщині на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач), через свого представника, звернувся з позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі відповідач) з вимогами:

- встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю позивача разом із ОСОБА_2 з 2015 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , де позивач залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: в АДРЕСА_1 ;

- встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , дійсно належав ОСОБА_2 ;

- визнати за позивачем право власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: в АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

З 2015 року позивач проживала разом однією сім`єю з ОСОБА_2 в її будинку за адресою: в АДРЕСА_1 , де вони вели спільне господарство до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилась її спадщина у вигляді згаданого житлового будинку. Позивач виявила бажання прийняти спадщину як особа, яка проживала зі спадкодавцем протягом останніх п`яти років та продовжувала доглядати за ним. Однак при зверненні до нотаріуса виявилося, що правовстановлюючий документ на житловий будинок був виданий ОСОБА_2 із помилковим зазначенням її по батькові. Крім того, нотаріус усно відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через недоведеність приналежності позивача до кола спадкоємців відповідної черги спадкодавця ОСОБА_2 .

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 01.06.2022 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позов не подано, однак представник подав до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи без його участі у судовому засіданні.

У судове засідання позивач не з`явилась, однак у своїй заяві просила суд про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просив його задовольнити.

З огляду на те, що в підготовче судове засідання сторони не з`явились, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи проводить у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами.

Як визначено у ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у певних випадках.

Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Липовці, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Згідно з наявних у матеріалах справи довідки виданої Липовецькою міською радою та актів її депутата, за участі сусідів, вбачається, що одинока ОСОБА_2 проживала до дня своєї смерті у будинку, що їй належав за адресою: в АДРЕСА_1 , спільно з позивачем, яка у свою чергу, доглядала за нині покійною з 2015 року та за її будинком де й продовжує проживати по даний час без реєстрації місця проживання. Разом з тим, як вбачається з правовстановлюючого документу на згаданий житловий будинок, він був виданий їй 26.01.1978 із зазначенням по батькові власниці як " ОСОБА_3 ". Натомість вищевказаними довідками та актами, а також домовою книгою з оціночним актом спростовується те, що будинок належить іншій особі, оскільки інші документи вказують на належність його саме ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилась її спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими прибудовами, однак при зверненні позивача до нотаріуса їй усно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через недоведеність приналежності позивача до кола спадкоємців відповідної черги ОСОБА_2 . Як підтверджується витягом зі спадкового реєстру, спадкова справа на майно ОСОБА_2 відсутня і про наявність її заповіту чи інших спадкоємців невідомо.

Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

За правилами ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Разом з тим, згідно зі ст.ст. 2 та 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ч. 10 ст. 6 вищезазначеного Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться листування та вручення кореспонденції.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала з спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно з положеннями ст. 2 Закону не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Отже, встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами доводять факт спільного проживання позивача однією сім`єю із ОСОБА_2 за адресою: в АДРЕСА_1 у період з 2015 року до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , і відповідно належність позивача до четвертої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , а також факт прийняття позивачем спадщини, оскільки в порядку визначеному законом вона від неї не відмовилася.

Крім того, за правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.1995 суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по батькові якої зазначені в документі не збігаються в паспорті, свідоцтві про смерть, інше.

Отже, досліджені судом докази, які є належними та допустимими, вказують на те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , дійсно належав ОСОБА_2 .

Разом з тим, як було встановлено судом, позивачу нотаріусом усно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , через недоведеність приналежності позивача до кола спадкоємців 4-ї черги ОСОБА_2 .

Однак у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 зазначено, що у разі неможливості оформлення спадкових прав у нотаріуса особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами доводять факт прийняття позивачем, як спадкоємцем 4-ї черги, спадщини після смерті ОСОБА_2 і від якої вона не відмовилася.

Як підтверджується витягом зі спадкового реєстру, спадкова справа на майно ОСОБА_2 відсутня і про наявність її заповіту чи інших спадкоємців невідомо.

Крім того, представник відповідача у своїй письмовій заяві визнав позов у повному обсязі, а в разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача є очевидною, а обраний нею спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимоги про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю позивача разом із ОСОБА_2 з 2015 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , де позивач залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: в АДРЕСА_1 та про встановлення юридичного факту про те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , дійсно їй належав, а також про визнання за позивачем права власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258259, 263265, 273279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (місце проживання: вул. Героїв Майдану, буд. 4, м. Липовець, Вінницький р-н, Вінницька обл., ЄДРПОУ - 04325957) про встановлення фактів що мають юридичне значення та визнання права власності по спадщині на житловий будинок - задовольнити.

Встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 з 2015 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , де ОСОБА_1 залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: в АДРЕСА_1 .

Встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , дійсно належав ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Дмитро КРИВЕНКО