Дата документу 29.06.2022 Справа № 320/62/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 320/62/19 Головуючий у 1-й інстанції: Драгун В.О.
Провадження №22-ц/807/463/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2021 року, за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно.

В обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року по справі № 320/62/19, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року задоволені позовні вимоги заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 , в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкти нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме комплекс, що складається з будівлі К-1 та будівлі О-1, загальною площею 485,9 кв.м. та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у власність Держави Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Державним виконавцем Садомовою Н.В. винесена постанова від 07 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №61997550 за виконавчим листом №320/62/19 виданий 16 квітня 2020 року щодо виконання вищезазначеного судового рішення.

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 направив до Міністерства аграрної політики та продовольства України акт приймання-передачі комплексу будівель К-1 та О-1, який Міністерство аграрної політики та продовольства не повернули.

Про цю обставину ОСОБА_1 повідомив і прокуратуру Запорізької області (лист від 17 лютого 2020 року).

Отже, ОСОБА_1 вважає, що добровільно повернув Державі, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, за актом приймання-передачі нерухомого майна від 17 лютого 2020 року, яке витребуване у нього за рішенням суду від 06 листопада 2019 року по справі № 320/62/19. При цьому, Міністерство аграрної політики та продовольства України жодним чином не відмовилося від прийняття зазначеного у рішенні суду від 06 листопада 2019 року по справі № 320/62/19 майна, що на думку ОСОБА_1 свідчить про добровільне виконання ним судового рішення як боржником у повному обсязі, а не направлення будь-яких заперечень з боку стягувача Міністерства аграрної політики та продовольства України, свідчить про прийняття виконання.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий лист № 320/62/19 виданий Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області 16 квітня 2019 року по справі за позовом заступника прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2021 року вищезазначену заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву у провному обсязі. Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції не взяв до уаги, що саме стягувачем чиняться перепони у поверненні нерухомого майна Державі Україні, пояснюючи це неукомплектованістю штату стягувача та неузгодженістю дій державних органів. Факт систематичної неявки представників стягувача та прокуратури для передачі нерухомого майна підтверджуються матеріалами виконавчого провадження.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу заступник керівника обласної прокуратури Н. Максименко зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, Міністерство аграрної політики та продовольства України, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (т. 3 а.с. 252) до апеляційного суду не з`явився, ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явився.

Від представника ОСОБА_1 , адвоката Кисіль В.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи до моменту завершення дії в Україні режиму воєнного стану та звільнення тимчасово окупованої території ( т. 3 а.с. 254-255), що пітверджує про їх обізнаність про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Водночас, колегія суддів зазначає, що зазначена справа в провадження апеляційного суду знаходиться тривалиий час, апеляційне провадження відкрито 21 січня 2022 року.

Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_1 був повідомлеий про дату, час та місце розгляду справи через свого представника, адвоката Кисіль В.І., що на думку суду, не перешкоджало останнім розглядати справу у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних. Враховуючи, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволені заяви, суд виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України відсутні правові підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину "судового провадження" відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод (рішення у справі Hornsby v. Greece (ГорнсбіпротиГреції) від 19 березня 1997 року, заява N 18357/91, п. 40).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (частина перша статті 26 Закону України "Про виконавче провадження").

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), передбачений розділом VI ЦПК України.

Згідно вимог статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З аналізу вищезазначених норм Закону, державний виконавець зобов`язаний у строки, визначені Законом, здійснити перевірку виконання боржником рішення суду та в разі його невиконання, встановити за яких причин рішення суду не виконане. У випадку невиконання рішення суду боржником без поважних причин, державний виконавець постановою притягує боржника до відповідальності із встановленням строку виконання рішення суду.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначив в постанові від 16.01.2018 по справі № 755/15479/14-ц, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, умовно можна поділити на дві групи: процесуально-правові та матеріально-правові. До перших відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі знайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. До матеріально - правових підстав відносяться встановлені ст.ст. 598 - 609 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) загальні підстави припинення зобов`язань.

Отже, однією з підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є відсутність обов`язку боржника у зв`язку з його добровільним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Частинами 1-3 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У заяві ОСОБА_1 стверджує, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запаорізької області від 06 листопада 2019 року у справі № 320/62/19 ним виконано у добровільному порядку.

У підтвердження вказаного висновку, боржником надано до суду документи листування з Міністерством аграрної політики та обласною прокуратурою, проте, останні не свідчать про прийняття об`єкту нерухомості стягувачем.

Відсутність заперечень Міністерства аграрної політики щодо направленого ОСОБА_1 на його адресу акту прийому-передачі нерухомого майна не свідчить про прийняття цього об`єкта стягувачем.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, а саме, про виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької областівід 06 листопада 2019 року про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкти нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме комплекс, що складається з будівлі К-1 та будівлі О-1, загальною площею 485,9 кв.м. та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у власність Держави Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, відтак відсутні підстави стверджувати, що зобов`язання заявника виконано.

Виконавчий документ це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.

Водночас станом на 04 лютого 2022 року відповідне виконавче провадження не є завершеним, а перебуває у стані зупинення.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.

Проте, в матеріалах виконавчого провадження такий акт передачі відсутній.

При цьому, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на теперішній час нерухоме майно, реєстраційний номер 107, а саме: комплекс, що складається з будівлі К-1 та будівлі О-1, загальною площею 485, 9 кв.м., та розташований за адресою : АДРЕСА_1 , продовжує перебувати у приватній власності боржника.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 звертався до державного виконавця та повідомив останнього про добровільне виконаня рішення, надав на підтвердження зазначених обставин належні документи, а державний виконавець при цьому, відмовив останньому у закінченні виконавчого провадження.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що стягувачем відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" не отримано нерухоме майно відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року по справі № 320/62/19.

Враховуючи, що заявник не подав доказів про наявність передбачених нормами матеріального і процесуального права правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2021 року у цій справі залишити без змн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 30 червня 2022 року .

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.