справа № 165/3242/21
Провадження № 2/156/91/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
28 липня 2022 року смт Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області
в складі: головуючого - судді Федечко М. О.
за участю секретаря судового засідання Салатюк Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу № 165/3242/21 за позовом Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» до ОСОБА_1 про стягнення завданих збитків,
Представник позивача звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення завданих збитків.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до п. 2.3.2.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на ІV квартал 2020 року (в частині інспектувань) та на підставі направлення на проведення ревізії, виданого начальником Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області від 02 листопада 2020 року № 36, начальником відділу контролю у соціальній галузі та сфері культури ОСОБА_2 проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2020 року.
Крім того, внаслідок недотримання норм закладки картоплі для приготування страв, передбачених технологічними картами та необґрунтованого збільшення цих норм, КНП «НЦМЛ» за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2020 року була зайво списана вказана сировина. Вказані порушення підтверджуються довідками про понаднормативне списання картоплі за січень-грудень 2018 року та за січень-грудень 2019 року.
Внесення недостовірних даних до меню-розкладок складених в період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2020 року щодо закладки окремих видів сировини (риби, м`яса, картоплі) для приготування страв є порушенням вимог ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та призвело до зайвого списання продуктів харчування з обліку підприємства. Вказані порушення були допущені з вини колишньої сестри медичної з дієтичного харчування ОСОБА_1 .
Ревізією також встановлено придбання та списання згідно меню-розкладок та технологічних карток на приготування других страв продукту харчування маргарину, застосування якого не передбачено Нормами харчування хворих у закладах охорони здоров`я, наведеними в додатку 2 до Порядку організації системи лікувального харчування хворих у закладах охорони здоров`я, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про удосконалення організації лікувального харчування та роботи дієтологічної системи в Україні» від 29 жовтня 2013 року № 931. Підтвердженням придбання маргарину є дані про фактичне надходження та використання маргарину. Зазначене порушення допущене з вини колишньої сестри медичної з дієтичного харчування ОСОБА_1 .
Загалом, ревізією витрачання коштів на харчування в частині списання продуктів харчування всупереч законодавству встановлено порушень на загальну суму 167967,72 грн.
18 січня 2022 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
04 лютого 2022 року на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на позовну заяву про стягнення завданих збитків у якому зазначила, що договори для закупівлі продуктів харчування, зокрема, маргарину підписував головний лікар ОСОБА_3 про що також зазначено в акті ревізії проведеної Держаудитслужбою. Технологічні картки також затверджені керівником лікарні ОСОБА_3 . Меню-розкладки складалися кожного дня та затверджувалися заступником головного лікаря ОСОБА_4 . Згідно меню-розкладки бухгалтер виписувала вимоги на отримання продуктів харчування зі складу на харчблок. Жодних претензій щодо її роботи не було.
В судове засідання 28 липня 2022 року представник позивача не з`явилась, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити.
В судові засідання ОСОБА_1 не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.
Дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Таким чином, визначення способу захисту порушених прав покладається саме на позивача.
Судом встановлено, що позивач працювала сестрою медичною з дієтичного харчування харчоблоку у Комунальному некомерційному підприємстві «Нововолинська центральна міська лікарня» у зв`язку з чим, перебувала у трудових відносинах із вказаним підприємством. (а.с.147-148).
Згідно посадової інструкції № 321 сестри медичної з дієтичного харчування харчоблоку код за КП 3231 затвердженої заступником директора з медичної частини О.М. Галас 10 листопада 2019 року, в обов`язки сестри медичної з дієтичного харчування входить, зокрема, здійснення контролю зберігання запасу продуктів харчування, якості харчових продуктів при їх надходженні на склад і харчоблок, а також контроль роботи харчоблоку; складення меню-розкладок та оформлення технологічної картки страв (найменування страв, їх кількість, номери дієт, кількість продуктів на всі страви, загальна кількість продуктів); здійснює контроль за приготуванням і роздачею їжі (правильністю закладки продуктів, виконання технологічних методів приготування страв для різних дієт, правильністю відпускання страв до відділень, за санітарним станом буфетних відділень, інвентаря, посуду).
Також згідно п. 4.1 Посадової інструкції, за невиконання, неналежне чи несвоєчасне виконання функціональних обов`язків сестра медична з дієтичного харчування несе відповідальність згідно чинного законодавства. (а.с. 149-151).
Згідно наказу Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» № 149-ос/к від листопада 2019 року, ОСОБА_1 сестру медичну з дієтичного харчоблоку звільнено згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням 29 листопада 2019 року. (а.с.152-153).
Актом Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області від 16 січня 2021 року № 04-22/01 затверджено наслідки ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2020 року, де зазначено, що загалом внаслідок допущення порушень при списанні вказаних продуктів харчування завдано КНП «НЦМЛ» збитків на загальну суму 106053,77 грн. Порушення допущені з вини колишньої медичної сестри з дієтичного харчування ОСОБА_1 , медичних сестер з дієтичного харчування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , якими складено меню-розкладки та з вини шеф-кухаря ОСОБА_8 , яка згідно посадової інструкції, здійснює контроль за правильним відпуском готової продукції (приготовлених страв) відповідно до норм виходу.
Всього, у акті про наслідки ревізії встановлено збитків на загальну суму 167827,88 грн.
До даного акту долучено розрахунок закладки продуктів харчування на страву «картопляне пюре», довідки про понаднормативне списання картоплі за січень-грудень 2018 року по КП «Нововолинська центральна міська лікарня» та за січень-грудень 2019 року; дані про фактичне надходження та використання маргарину по КП «Нововолинська центральна міська лікарня» за 2018 рік. (а.с.53-63).
Однак, як встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Комунальним некомерційним підприємством «Нововолинська центральна міська лікарня».
Згідно посадової інструкції № 32.1 сестри медичної з дієтичного харчування харчоблоку, код за КП 3231, у пунктах 2.5 та 2.6 зокрема, зазначено: складає меню розкладку та оформляє технологічні картки страв (найменування страв, їх кількість, номери дієт, кількість продуктів на всі страви, загальна кількість продуктів); 2.6 здійснює контроль за приготуванням і роздачею їжі (правильністю закладки продуктів, виконання технологічних методів приготування страв для різних дієт, правильністю відпускання страв до відділень, за санітарним станом буфетних відділень, інвентаря, посуду).
Пунктом 4.1 посадової інструкції передбачено, що за невиконання, неналежне чи несвоєчасне виконання функціональних обов`язків сестра медична з дієтичного харчування несе відповідальність згідно чинного законодавства.
Стаття 130 КЗпП України характеризує юридичний склад, тобто перелічує всі факти, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Зазначена стаття містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.
Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Отже, підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
Згідно з частиною 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Однак, представник позивача звертаючись до суду з позовом не обґрунтовує такий жодними нормами КЗпП України. Також позивачем не доведено перед судом наявність усіх складових, що є умовами настання матеріальної відповідальності працівника, а саме пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Так, зокрема ст. 133 КЗпП України передбачає випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників, а ст. 134 КЗпП України випадки повної матеріальної відповідальності.
В той же час, в силу ст.132 Кодексу, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Зокрема, підстави повної матеріальної відповідальності встановлюються ст. 134 КЗпП. Таким чином, повна матеріальна відповідальність може бути застосована до працівників, які є посадовими особами або ж за наявності випадків, встановлених ст. 134 КЗпП.
Також позивачем не обґрунтовано, яку на думку позивача, матеріальну відповідальність повинна нести відповідач за завдану нею шкоду повну чи обмежену, однак звернулися до суду з позовом про стягнення усієї суми заподіяних збитків з посиланням на норми ЦК України.
Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 р. у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
Однак суд до вказаних правовідносин не може застосувати належні норми права, оскільки представником позивача жодними нормами КЗпП не обґрунтовано заявлені позовні вимоги, вид матеріальної відповідальності, яку повинна понести відповідач, не надано доказів про розмір заробітної плати ОСОБА_1 .
Суд не може перебирати на себе функцію позивача, оскільки саме на ньому лежить обов`язок викладення своїх вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Частиною 8 вище вказаної статті передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом, не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї.
Що стосується клопотання представника позивача Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» про поновлення процесуального строку на подання доказів та долучення документів до матеріалів справи від 10 червня 2022 року, то воно до задоволення не підлягає з огляду на наступне.
Так, представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом 05 жовтня 2021 року та визначаючи суму завданих збитків на підтвердження ціни позову до позовної заяви повинен був надати розрахунок завданих збитків, однак такий долучений до матеріалів позовної заяви не був. Представником позивача не обґрунтовано поважності причин ненадання такого розрахунку при зверненні до суду із вказаним позовом так і до початку розгляду справи по суті. А заявлене клопотання про долучення документів до матеріалів справи подано на стадії дослідження доказів у справі, що суперечить положенням ЦПК України в частині подання доказів у справі. Поважних причин, які б перешкоджали подати такі докази разом із позовом ще у жовтні 2021 року, а не перед судовими дебатами представником позивача, на думку суду, не наведено.
Відповідно до ст.135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.
Тобто розмір такої шкоди повинен бути визначений даними бухгалтерського обліку ще при надісланні претензій позивачу, які датовані 23 березня 2021 року та 17 червня 2021 року.
В пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівникам», судам роз`яснено, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
У пункті 7 роз`яснено, що працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов`язків, несуть матеріальну відповідальність за частиною 1 статті 132 КЗпП України, крім випадків, для яких стаття 134 КЗпП передбачена повна матеріальна відповідальність.
Таким чином, обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавці. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків, за наявності порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника.
Однак представником позивача не доведено обов`язку відшкодування ОСОБА_1 завданих збитків КНП «Нововолинська центральна міська лікарня» за нормами цивільного законодавства, на які посилається представник позивача у позовній заяві так і за нормами КЗпП України.
Таким чином, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних з прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків передбачених цивільно-процесуальним кодексом.
Враховуючи дослідженні в судовому засіданні докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог КНП «Нововолинська центральна міська лікарня».
За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 89, 141, 197, 259, 265, 268, 273, 280-283, 293-294 Цивільно-процесуального кодексу України суд
В задоволенні позову Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» до ОСОБА_1 про стягнення завданих збитків відмовити повністю.
Повний текст судового рішення складено 28 липня 2022 року.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, до Волинського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлено в разі пропуску з інших поважних причин.
Повне найменування сторін:
Представник позивача: Найдич Галина Володимирівна юрисконсульт Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» місцезнаходження м. Нововолинськ пр. Перемоги, 7 Волинська область;
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Суддя М.О. Федечко