ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4017/22 Справа № 658/3402/21 Суддя у 1-й інстанції - Лященко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачаПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21 лютого 2022 року, ухваленого суддею Лященко В.В. у м.Каховці Херсонської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Скочиляс І.М. звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушення та стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позову зазначила, що 13.12.2020 року на 291 км автодороги «Одеса-Маріуполь-Новоазовськ», автомобіль марки «Рено-Мастер», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , від отриманих травм останній помер на місці події.

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «Рено-Мастер» на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу №АО/4939364 у ПрАТ «СК «АРКС».

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 13.12.2020 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000439 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою СУ ГУНП в Херсонській області від 30.03.2021 року кримінальне провадження закрито.

Листом від 30.08.2021 року ПрАТ «СК «АРКС» проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме виплачено 40 452, 50 грн, страхового відшкодування дружині загиблого ОСОБА_3 .

В обґрунтування відмови у виплаті 50% страхового відшкодування страховик посилається на наявність провини пішохода ОСОБА_3 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої останній загинув.

З урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 27.10.2021 року, 11.11.2021 року, та 31.01.2022 року позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування у розмірі 40 452, 50 грн. (30 000, 00 грн. моральної шкоди та 10 452, 50 грн. витрат на поховання); пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 3 421, 28 грн., три відсотки річних у розмірі 578, 53 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 434, 14 грн., а також понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500, 00 грн.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Скочиляс Ірина Мирославівна, задоволені.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 40 452, 50 (сорок тисяч чотириста п`ятдесят дві грн. п`ятдесят коп.) грн., що складається з 30 000, 00 грн. моральної шкоди та 10 452, 50 грн. витрат на поховання; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 3 421, 28 грн., три відсотки річних у розмірі 578, 53 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 434, 14 грн., а всього 45 886, 45 (сорок п`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість грн. сорок п`ять коп.) гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500, 00 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь держави судовий збір у розмірі 992, 40 гривень.

Відповідач ПРАТ «Страхова компанія «АРКС», будучи незгодним з ухваленим судовим рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідальними за заподіяну позивачу моральну шкоду є дві особи: водій ОСОБА_2 як власник джерела підвищеної небезпеки та пішохід Гаран Геннадій, дії якого знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, саме тому страховиком була застосована норма п.36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою встановлено, що у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відповідач наголошує на тому, що відшкодування решти шкоди, яка не покривається розміром страхового відшкодування, має бути покладена на безпосереднього заподіювача шкоди - водія автомобіля Renault Master, д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .

Відповідач вважає, що, оскільки дії учасників ДТП є взаємопов`язаними, сукупними та мають причинно-наслідковий зв`язок із завданням шкоди позивачу, а тому застосування страховиком п.36.3. Закону при визначенні кола осіб, які відповідальні за заподіяння шкоди, є законним та обґрунтованим.

Скаржник вказує, що страховиком було враховано наявність вини пішохода, а також підвищену відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу як власника джерела підвищеної небезпеки та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування шляхом поділу загального розміру шкоди на кількість осіб, відповідальних за ДТП.

З урахуванням наведених обставин, відповідач вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача, адвокат Скочилис І.М., просить відмовити в задоволенні скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13.12.2020 року близько 18.00 год на 291 км. автодороги «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», поза межами населеного пункту в Каховському районі Херсонської області, пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порушення п.п. 4.4, 4.14 а), 4.14 ґ) ПДР України, у темну пору доби, знаходячись на поїзній частині автодороги, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху затримувався та зупинився на проїзній частині, не використовуючи світлоповертальні елементи або одяг, який має світлоповертальні елементи, для своєчасного виявлення іншими, учасниками дорожнього руху, у наслідок чого відбувся наїзд автомобіля Renault Master, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 на пішохода. Внаслідок даної ДТП пішохід від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №0000439 від 13.12.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою СУ ГУНП в Херсонській області від 30.03.2021 року кримінальне провадження №0000439 від 13.12.2020 року за фактом дорожньо-транспортної події закрито, у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що дана дорожньо-транспортна подія та її наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням п.4.4; п.4.14 Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку інженерно-транспортної експертизи водій автомобіля Renault Master, р.н. НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до пунктів 12.2, 12.6(г) та 12.3. та належним виконанням п.п.12.3, ПДР України не мав технічнї можливості запобігти настанню ДТП.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована відповідачем ПрАТ «СК «АРКС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/4939364.

23.06.2021 року представником Гаран В.В., директором ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» Шелепінським О.М. направлено ПрАТ «СК «АРКС» заяву про виплату страхового відшкодування для дружини потерпілого - ОСОБА_1 , а саме моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн. та витрат на поховання у розмірі 20 905, 00 грн.

Відповідно до страхових актів ARX2879936 та ARX2879937 від 30.08.2021 року АТ «СК «АРКС» визначено розмір витрат на поховання - 10 452, 50 грн. та 30 000, 00 грн. розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що складає лише половину страхової виплати, як зазначає сам відповідач, та виплачено ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними платіжними дорученнями від 31.08.2021 року.

Також, з матеріалів справи вбачається, що витрати на поховання склали 20 905, 00 грн., що підтверджується накладною від 15.12.2020 року та квитанцією.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог, виходив з того, що при заподіянні шкоди життю потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, цивільно-правова відповідальність власника такого джерела настає незалежного від його вини, в силу закону, у певних межах, а саме щодо відшкодування витрат на поховання та моральної шкоди. Отже, якщо настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, виникає і обов`язок страховика здійснити страхову виплату в порядку, передбаченому ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто здійснити відшкодування витрат на поховання та моральної шкоди.

Стягуючи на користь позивача пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, суд виходив з несплати страховиком повної суми страхового відшкодування, що є простроченням виконання грошового зобов`язання на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Як було встановлено судом першої інстанції, водій автомобіля марки Renault Master, р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3 , ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_3 , який порушив вимоги п.4.4; п.4.14 Правил дорожнього руху України.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Відповідно до пункту 4.14 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з доводами відповідача, що відсутність у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19 (провадження №61-10504св20).

Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.

Доводи відповідача про те, що, оскільки потерпілий ОСОБА_3 є винним в настанні ДТП, тому страховик відповідно до норми пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхового відшкодування маральної шкоди та витрат на поховання визначив шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, були предметом розгляду судом першої інстанції, і як правильно зазначив суд, положення зазначеної норми Закону застосуванню в даних правовідносинах не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог вказаного Закону.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18).

Отже, висновок суду першої інстанції, що розмір страхового відшкодування на користь позивача повинен визначатись страховиком без поділу розміру заподіяної шкоди на водія ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована та пішохода ОСОБА_3 , , колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 60 000, грн (5000 грн х 12), тому оскільки відповідачем відшкодована половина цієї суми, стягненню підлягає інша половина невиплаченої страховиком суми, яка становить 30 000 грн.

Окрім того, нормами ч.3 ст.1193 ЦК України встановлено, що у разі відшкодування витрат на поховання вина потерпілого не враховується, тому відповідач, сплативши позивачу половину витрат, які вона витратила на поховання чоловіка ОСОБА_3 порушив норми зазначеного закону, а отже суд першої інстанції на законних підставах стягнув з відповідача недоплачену позивачу суму страхового відшкодування витрат на поховання в розмірі 10 452,50 грн.

Окремо слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи №342/709/20 (провадження №61-11129св21), де обставини справи повністю співпадають з обставинами цієї справи (потерпілий перебував у нетверезому стані і лежав на дорозі, коли на нього наїхав автомобіль, внаслідок чого настала смерть потерпілого, кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та за відсутності вини водія у ДТП та наявності вини потерпілого, який порушив Правила дорожнього руху, як і у даному випадку), при цьому суд касаційної інстанції не погодився з висновком апеляційного суду, що відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою та скасував рішення суду апеляційної інстанції, яким позивачеві було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на поховання і залишав в силі рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги були задоволені.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі №6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції, встановивши, що страхові виплати за моральну шкоду та на поховання сплачені страховиком позивачу не в повному обсязі, тобто страховиком порушене грошове зобов`язанняі перед позивачем ОСОБА_1 , перевіривши правильність розрахунку, з урахуванням визначених представником позивача позовних вимог, викладених в заяві про уточнення позовних вимог від 11.11.2021 року, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 3421, 28 грн., трьох відсотків річних у розмірі 578, 53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 434, 14 грн.

На підставі наведеного вище, висновки суду першої інстанції про те, що вина заподіювача шкоди у випадках, коли така шкода завдається джерелом підвищеної небезпеки, не враховується, відшкодуванню підлягають витрати на поховання незалежно від вини особи, яка завдала цю шкоду, що моральна шкода також відшкодовується незалежно від вини заподіювача, а її розмір визначений в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на рівні 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, у зв`язку з чим, саме страховик повінен сплатити недоплачені позивачу суми страхового відшкодування, а не водій ОСОБА_2 - власник забезпеченого транспортного засобу, колегія суддів вважає правильними і повністю з ними погоджується.

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову в межах заявлених позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до норм ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з положеннями ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: