КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5651/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.Ю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідач із 01 лютого 2004 року по 01 лютого 2015 року проживали однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу.

За час спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, проживання однією сім`єю не склалось, та із 2015 року вони перестали проживати разом.

Позивач вказує, що відповідач життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись із ним, та не приймає участі у його вихованні.

Більше шести років відповідач жодного разу не бачився та не спілкувався із сином, та позивач самостійно забезпечує сину гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення.

З моменту припинення шлюбних відносин та на теперішній час відповідач фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, здоров`ям дитини не цікавиться, не відвідує, вихованням не займається.

Просила суд, позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року, позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що сторони проживали разом однією сім`єю, але не перебували в шлюбі в період з 01 лютого 2004 року по 01 лютого 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .

В квітні 2015 року між сторонами фактично закінчилися шлюбні відносини, однак він продовжував приходити додому та підтримувати спілкування з сином.

Того ж літа, відповідач відправив сина на канікули в Санкт-Петербург до родичів.

Після цього, у сторін почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні їхнього сина, його відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкод зі сторони позивачки та стосовно неможливості нормального спілкування відповідача з сином.

Всі намагання відповідача нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводили до конфліктів, оскільки позивачка перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрічатися з сином.

Звертає увагу на те, що на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах він не перебуває.

До кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався.

Просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, посилаючись на те, що апелянтом не наведено жодного доводу та не надано жодного доказу на підстав чого рішення суду першої інстанції має бути скасовано.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції було об`єктивно та обґрунтовано досліджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .

Просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 із 01 лютого 2004 року по 01 лютого 2015 року проживали однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу.

Проживання однією сім`єю не склалось, та із 2015 року вони припинили шлюбно-сімейні відносини.

За час спільного проживання однією сім`єю у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Позивач ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем створені належні умови для проживання та виховання дитини, останній, забезпечений усім необхідним, а відповідач участі в житті дитини впродовж шести років не приймає, не спілкується із ним, не цікавиться його життям та здоров`ям.

02 грудня 2021 року органом опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації зроблено висновок №100-18255, відповідно до якого Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2004 року народження.

З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що син сторін, надавши письмові пояснення, - підтримує матір в питанні позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, батько більше десяти років не приймає участі в його вихованні, не цікавиться його навчанням, станом здоров`я, досягненнями у спорті.

На даний момент сину на батьківські почуття байдуже, тим паче, що батька йому замінив вітчим, який відноситься до нього, як до рідного сина.

За даними психологічного дослідження, неповнолітній ОСОБА_3 має емоційний зв`язок із матір`ю та вітчимом, якого вважає своїм батьком.

Відносини із біологічним батьком характеризуються негативними спогадами та переконаннями.

Хлопець із насторогою ставиться до особи свого біологічного батька, не отримує від нього прийняття (любові та уваги), через що встановлює емоційну дистанцію.

Орган опіки та піклування у зазначеному висновку констатував, що встановлені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , 2004 року народження.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, та позбавляючи відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виявляє батьківського піклування, фактично впродовж тривалого часу ухиляється від своїх обов`язків з його виховання.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі доказів наданих сторонами, та з урахуванням того, що неповнолітній син сторін проживає разом із матір`ю - позивачем у справі, знаходиться на її утриманні, а відповідач вже тривалий час із сином не спілкується, його життям та станом здоров`я не цікавиться, а відтак належним чином не виконує обов`язків щодо піклування про психологічний та фізичний розвиток сина, між батьком та сином на даний час відсутня взаємодія та психологічний зв`язок.

Крім того, суд взяв до уваги висновок Органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, яка вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2004 року народження.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів.

З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною.

Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю.

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Відповідно до висновку служби в справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, даною службою враховано ставлення та піклування батьків про свою дитину, їх участь в житті дитини та рекомендовано позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина.

ОСОБА_1 не надав, а матеріали справи не містять доказів на спростування вищезазначеного висновку служби в справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Колегія суддів вважає, що саме по собі заперечення відповідачем факту позбавлення батьківських прав не достатньо для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідив наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, зокрема і те, що відповідач фактично був позбавлений можливості належним чином реалізувати свої батьківські права, оскільки, позивач чинила йому в цьому перешкоди, на думку колегії суддів є не переконливими, не знайшли свого підтвердження в ході перегляду справи судом апеляційної інстанції та є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідач, вказуючи на наявність перешкод з боку позивача, - із заявами щодо визначення йому способів участі у вихованні та спілкуванні із дитиною до органу опіки та піклування не звертався, а відтак впродовж тривалого часу не реалізував наданих законом прав щодо встановлення та/або відновлення стосунків із сином.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 14 липня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба