АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року

м. Чернівці

справа № 716/16/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Скрипка С.В.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2022 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 червня 2022 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Пухарєва О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 4 березня 2013 року по 10 лютого 2020 року він перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .

В шлюбі в них народилися двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання його двох дітей щомісячно по 2 500 гривень на кожну дитину, але не менше 50% для дитини відповідного віку, починаючи із 17 червня 2020 року і до досягнення ними повноліття.

Посилався на те, що з дня ухвалення судового рішення щодо стягнення аліментів його сімейний стан змінився.

11 червня 2021 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , в якому

ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_3 .

Для утримання сім`ї позивач їздив на заробітки за кордон, однак із карантинними обмеженнями виїзд за кордон унеможливлюється на невизначений термін, а постійного місця роботи в Україні та стабільного доходу він не має.

Стягнення із нього щомісячно аліментів в розмірі 5 000 гривень ставить його в скрутне матеріальне становище.

У зв`язку із вищенаведеним позивач просив зменшити суму стягуваних з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2020 року на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2 500 грн на кожного на 1400 гривень на кожну дитину, але не менше ніж 50% для дитини відповідного віку.

3 червня 2022 року ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , направила до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі.

Заява обґрунтована тим, що, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд не вирішив питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просила суд ухвалити додаткове рішення, якою вирішити питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, понесених відповідачкою у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 9 000 гривень.

Короткий зміст рішення та додатково рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду достатніх доказів свого важкого матеріального становища та покращення такого матеріального стану у відповідачки, з якою проживають їхні спільні діти та на утриманні якої вони перебувають. Той факт, що ОСОБА_1 не працює та на його утриманні перебуває теперішня дружина й донька, не є тією безумовною підставою для зменшення розміру аліментів і не звільняє його від визначеного судом розміру обов`язку утримувати дітей.

На підставі вищевикладеного, а також у зв`язку із тим, що позивач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, відсутність будь-яких належних та допустимих доказів про погіршення його матеріального стану з моменту прийняття судового рішення про стягнення аліментів на утримання доньок, а також ті обставини, які наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за судовим рішенням розміру аліментів.

Додатковим рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 червня 2022 року заяву ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про стягнення судових витрат на правничу допомогу задовлено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень.

Додаткове рішення мотивоване тим, що заявлені до відшкодування відповідачкою витрати на правничу допомогу є неспівмірними із предметом спору (одна позовна вимога), складністю справи, яка є незначною, значення справи для сторін, результат якої ніяким чином не впливає на репутацію відповідачки та не має публічного інтересу, також наданий адвокаткою час не відповідає критерію розумності щодо його тривалості (складність даної справи не вимагала витрат 5-ти годин часу на виконання роботи щодо надання супутніх адвокатських послуг, спрямованих на реалізацію прав клієнтки та підготовки до розгляду справи в суді).

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд дійшов до висновку, що заява про стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню та з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6 000 грн за надані послуги правничої допомоги, що полягають у наданні консультації, зборі доказів на підтвердження правої позиції відповідачки, складанні відзиву та участі в судових засіданнях.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити та відмовити у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На день звернення до суду із вказаним позовом та апеляційною скаргою, позивач є тимчасово безробітнім.

Він не перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації та не отримує жодних пільг.

Його дружина ОСОБА_5 на даний момент перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та її дохід складає всього лише по 860 гривень щомісячно.

Окрім того, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень, суд не вповному обсязі оцінив такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їхню дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , подала відзив на апеляційну скаргу.

Посилається на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.

Наявність дитини в новому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Позивач не довів належними та допустимими доказами того факту, що у нього з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів значно погіршився матеріальний стан.

Також позивач не надав жодного доказу на підтвердження погіршення його здоров`я та неможливості працевлаштуватися в Україні.

Відповідачкою належними та допустимими доказами доведено понесення нею витрат на правничу допомогу.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 4 березня 2013 року по 10 лютого 2020 року.

У вказаному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9-10).

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі по 2 500 гривень на кожного, але не менше 50 % для дитини відповідного віку, починаючи із 17 червня 2020 року до досягнення ними повноліття. Рішення набрало законної сили 28 січня 2021 року (а.с. 11-13).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 11 червня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , в ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася донька ОСОБА_3 (а.с.15-16).

З довідки Заставнівської районної філії Чернівецького обласного центру зайнятості № 1765/2404.01-21 від 20 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 у період із 1 червня 2021 року по 19 грудня 2021 року не був зареєстрований в Заставнівській районній філії Чернівецького обласного цетру зайнятості як безробітний (а.с.18).

Згідно довідок відділу №2 (м.Заставна) Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Чернівецької області за №1144, 596 від 20 грудня 2022 року, ОСОБА_1 на обліку у вказаному відділенні не перебуває та не занесений до Єдиного Державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, а також не отримує жодних видів допомог (а.с.21-22).

З довідки Веренчанської сільської ради № 1869 від 20 грудня 2021 року та Акту обстеження матеріально-порбутових умов від 20 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає в селі Веренчанка Чернівецького району Чернівецької області в будинку колишньої дружини ОСОБА_2 . Його сім`я складається із дружини ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_3 . В ОСОБА_1 є земельні ділянки розміром 0,1069 га та 0,3352 га. В підсобному господарстві нічого не утримується, власного транспортного засобу немає (а.с.19, 25).

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за № 65109565 від 10 грудня 2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 , починаючи із червня 2020 року по березень 2021 року не сплачував присуджений розмір аліментів, існувала заборгованість. В період із квітня-вересня 2021 року позивач сплачував періодично, а в жовтні 2021 року ОСОБА_1 було сплачено аліменти в розмірі 72750 гривень (одноразовий платіж). Станом на 1 січня 2022 року заборгованості по сплаті аліментів не має (а.с.14).

Із довідки Державної прикордонної служби України від 11 травня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 протягом жовтня 2021 року - січня 2022 року неодноразово перетинав державний кордон України. Останній раз виїхав за межі України 22 січня 2022 року.

Судами також встановлено, що правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_2 надавала адвокат Мельник С.Г., що підтверджується договором про надання правничої допомоги та представництво в суді від 17 липня 2020 року (а.с.96-97).

З акту приймання-передачі виконаних робіт до договору про надані послуги відповідачці у зв`язку з розглядом справи №716/16/22 від 1 червня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 надано правничу допомогу на суму 9 000 гривень, а саме надання консультації, збір доказів на підтвердження правової позиції відповідача у справі, складання відзиву на позовну заяву та підготовка для подачі його до суду та позивачу, на що було витрачено 5 години та вартувало 6 500 гривень та представництво у суді, на що було витрачено 2 години та вартувало 2500 гривень (а.с.95).

З квитанції до прибуткового касового ордера від 1 червня вбачається, що ОСОБА_2 сплатила адвокату Мельник С.Г. 9000 гривень (а.с.94).

20 червня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про зменшення розміру аліментів

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає наведеним вище вимогам закону.

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що він не працює, його доходи є такими, що він не спроможний виплачувати аліменти у присудженому судом розмірі та на його утриманні перебуває малолітня дитина від іншого шлюбу, тобто посилався на зміну не тільки матеріального, а й сімейного стану.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України)

і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється

за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України).

За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі») (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13).

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня

2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першоїдругої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме

в інтересах дитини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 681/15/21 та від 16 вересня 2020 року у справі № № 565/2071/19.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо зменшення розміру аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення цього позову, оскільки ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження зміни його майнового стану, покращення такого майнового стану у відповідачки та погіршення здоров`я позивача після винесення судового рішення про стягнення з нього аліментів, які б стали підставою для зменшення їхнього розміру.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

У постанові від 3 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц Верховний Суд виклав правовий висновок, в якому погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що відповідно до рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2011 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей від іншого шлюбу, та відсутність у останнього постійного та стабільного заробітку, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_2 - сина НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та суперечитиме її інтересам.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 08 червня 2022 року у справі № 565/1059/21 та від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20.

Окрім того, Верховним Судом у постановах від 06 червня 2022 року у справі № 523/8403/19 від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 викладено правовий висновок, в якому роз`яснено, що зміна сімейного стану позивача- народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, які їх обґрунтовано спростував.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу

У справі, що переглядається, суд першої інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат, керуючись в тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку не присуджувати відповідачці всі її витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому неспівмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 20 травня 2020 року у справі N 154/1435/18-ц та від 17 березня 2021 року у справі № 712/1720/19.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі № 160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 гривень є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

При цьому судом першої інстанції правомірно при розподілі вказаних судових витрат було взято до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання відповідачці адвокатом Мельник С.Г. професійної правничої допомоги у цій справі, враховано конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 640/15588/19.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, які оскаржуються, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказані рішення та додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2022 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 червня 2022 року залишити без змін.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 липня 2022 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна