Номер провадження: 22-ц/813/5857/22
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бобуйка І.А. 09 грудня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що 03 січня 2020 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «MITSUBISHI», державний номер « НОМЕР_1 » - під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Кіа Sрortage», д.н.з. « НОМЕР_2 » - під керуванням водія ОСОБА_3 . В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Кіа Sрortage», д.н.з. « НОМЕР_2 ». Суд, у постанові від 28.02.2020 року, визнав ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Між ПрАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «Кінап-Буд» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №9-01 від 25.10.2019 року, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу, а саме автомобіля «Кіа Sрortage», д.н.з. « НОМЕР_2 ». У відповідності до умов даного Договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання, у разі настання страхового випадку, сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

Потерпіла особа від вищезазначеної ДТП - ОСОБА_3 , водій автомобіля «Кіа Sрortage», державний номерний знак. « НОМЕР_2 » звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування. Згідно рахунку-фактури №АД-00000030 від 09.01.2020 року, загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Кіа Sрortage», д.н.з. « НОМЕР_2 », склала 20 424,51 грн. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору №9-01 від 25.10.2019 року, ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 20 424,51 грн.

Посилаючись на те, що до позивача перейшло право вимоги, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду за відшкодуванням з відповідача збитків в порядку регресу.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 матеріальну шкоду, в порядку регресу, у розмірі 20 424 (двадцять тисяч чотириста двадцять чотири) гривень 51 копійку.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 11 863 (одинадцять тисяч вісімсот шістдесят три) гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно застосовано до правовідносин суброгації законодавство про регрес, та не звернуто увагу на те, що у позивача відсутнє право вимоги у порядку регресу.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «СК «ВУСО» відступила ФОП ОСОБА_2 право вимоги в установленому порядку.

Проте, суд першої інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з наведених нижче обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПрАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «Кінап-Буд» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №9-01 від 25.10.2019 року, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу, а саме автомобіля «Кіа Sрortage», державний номерний знак « НОМЕР_2 ». У відповідності до умов даного Договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

03 січня 2020 року о 21 годині 30 хвилин по вул. М. Грушевського в м. Одеса, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «MITSUBISHI», державний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Кіа Sрortage», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_3 . В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Кіа Sрortage» що підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року по справі №521/1109/20.

Згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року по справі №521/1109/20, суд визнав ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Потерпіла особа від вищезазначеної ДТП - ОСОБА_3 , водій автомобіля «Кіа Sрortage», звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування.

Згідно рахунку-фактури №АД-00000030 від 09.01.2020 року, загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Кіа Sрortage» склала 20 424, 51 грн.

Факт ДТП 03 січня 2020 року був визнаний ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом №2000444-1 від 15.01.2020 року.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору №9-01 від 25.10.2019 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України, ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 20 424, 51 грн., що підтверджується довідкою - підтвердженням заліку страхового відшкодування від 15 січня 2020 року .

08 лютого 2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір № 08/02/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №9-01 від 25 жовтня 2019 року.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.1 ст. 985 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Так, відповідно до ст.1 вищезазначеного Закону страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».

Відповідно до ст.38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , якщо він, зокрема, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та/або не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПрАТ «СК «ВУСО» на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 , яка в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, страховик- юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що ФОП ОСОБА_2 на підставі договору відступлення права вимоги набула права кредитора і має право на відшкодування страхової виплати з ОСОБА_1 в порядку регресу не засновані на законодавстві.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем, ФОП ОСОБА_2 , не доведено належним чином підстави позову, а саме, наявність законних підстав для переходу права регресної вимоги від страхової компанії до позивача, ФОП ОСОБА_2 та набуття нею статусу страховика.

Так, Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15 (провадження №61-26689св18) дійшов висновку про те, що «на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес статтею 1191 ЦК України.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №910/2603/17 (провадження №12-134гс18)».

Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №523/3212/19 (провадження №61-12680св20) зробив такий правової висновок: «У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавана шкоди (відповідача) з відшкодування останньої».

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що ФОП ОСОБА_2 не є юридичною особою, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги (страхова організація) і не може мати статус страховика, отже вимоги ФОП ОСОБА_2 про те, що на підставі договору відступлення права вимоги вона набув права кредитора і має право на відшкодування страхової виплати з ОСОБА_1 в порядку регресу, не ґрунтуються на вимогах законодавства.

За таких обставин, рішення першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

У зв`язку з тим, що даним рішення позивачу відмовлено у позові, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1362 грн, сплачений нею при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу - відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 1 362 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 липня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе