ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4325/22 Справа № 212/765/22 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В О.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року, ухваленого суддею Дехтою Р.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 29 березня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ :

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача, виконував свої обов`язки в період часу з: 23.06.1982р. по 28.09.2001р. за наступними професіями та спеціальностями: підземний гірничий робітник на шахті «Родіна» та 28 вересня 2001 року був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

У зв`язку із заподіянням шкоди, Позивач в 1996 році, вперше, пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією (надалі ЛТЕК), за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% по вібраційній хворобі та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується витягом з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

17.04.2001 року, Позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі МСЕК), за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% по вібраційній хворобі та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності з 01 листопада 2006 року - БЕЗСТРОКОВО, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні та медикаментозному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, в період роботи позивача на підприємстві, ОСОБА_1 втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом тривалого часу відчуває дискомфорт в житті.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 200000 гривень 00 копійок.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволені частково.

Стягнуто зАкціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 120 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зАкціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1200 грн.

Відповідач АТ «Кривбасзалізрудком», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, відповідач зазначає, що визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди 120 000 грн. є значно завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також вимогам ст.23 ЦК України та сталій судовій практиці у справах з аналогічним предметом спору.

При цьому, скаржник зазначає, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, оскільки суду не надано висновків медичних установ, які б підтверджували факт перенесення Позивачем моральних страждань, а документи на які посилається Позивач лише підтверджують факт втрати ним професійної працездатності внаслідок отриманих виробничих травм і не є беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди.

Висновок суду першої інстанції про те, що з суми моральної шкоди не повинен утримуватись податок з доходів фізичних осіб та військовий збір суперечить нормам податкового законодавства.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач позивач ОСОБА_1 у період часу з 23.06.1982 року по 28.09.2001 року працював на АТ «Кривбасзалізрудком», тобто перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами по справі.

Позивач ОСОБА_1 14.10.1996 року, вперше, пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією (надалі ЛТЕК), за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% по вібраційній хворобі та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується витягом з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

08.04.2003 року, ОСОБА_1 пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності -30% по вібраційній хворобі ІІ ступеню та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності - БЕЗСТРОКОВО, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні та медикаментозному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

Судом встановлено, що відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07 квітня 1996 року, відносно хворого ОСОБА_1 , зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставинах: ОСОБА_1 пропрацював 13 років 3 місяці в підземних умовах бурильником, прохідником, горноробочим. При бурінні застосовувалися річні та телескопні перфоратори. В результаті піддавався діям вібрації. Діючи антивібраційні засоби на рукоятках управління не дозволяли довести рівень вібрації до допустимого рівня.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами ст.ст.440, 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, ст.153 КЗпП України й виходив з того, що оскільки позивач працював на підприємстві відповідача та отримав професійне захворювання, тому він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, який не створив безпечні та нешкідливі умови праці.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди та її завищеного розміру, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України).

Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Доводи сторони відповідача щодо недоведеності вини підприємства у заподіянні позивачеві моральної шкоди та відсутності підстав для її відшкодування були предметом розгляду судом першої інстанції та як правильно зазначив суд, обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця, а внаслідок професійного захворювання, позивач змушений проходити додаткове медикаментозне лікування, переносить фізичні страждання, відчуває негативні наслідки вібраційної хвороби, які є незворотними, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, що у сукупності підтверджує заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з обставин справи, врахував період роботи позивача (13 років і 3 місяці) в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 30 % з встановленням третьої групи інвалідності з 01.11.2006 року безстроково, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків профзахворювання, і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди в розмірі 120 000 гривень, з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Не заслоговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Доводи, викладені в апеляційній скаргзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну правову оцінку, рішення суду відповідає вимогам закону, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2022 року було задоволено клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору в розмірі 1800 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції до ухвалення судового рішення.

Таким чином стягненню з відповідача на користь держави підлягає відстрочений судовий збір в розмірі 1800 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави відстрочений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1800 грн. (одну тисячу вісімсот гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: