Справа № 357/6258/19 Головуючий в суді І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження № 22-ц/824/2507/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Якименська Людмила Леонідівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що 05 грудня 2016 між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок зареєстровано за ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.12.2016 року, що підтверджується витягом № 74978012.

Відповідно п.3.1 вказаного договору, продавець зобов`язалася передати житловий будинок покупцю у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовам цього Договору та знятися з реєстраційного обліку до 05 лютого 2017 року, однак до цього часу вищевказаного обов`язку відповідачами виконано не було. Він неодноразово звертався до відповідачів із вимогами виселитися із житлового будинку, але вони і досі проживають у належному йому на праві власності будинку.

Вказує, що такі їх дії створюють йому перешкоди у здійснені прав власника, адже він не може вільно користуватись будинком та проживати у ньому. Тому, просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

В подальшому, у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу спірного будинку недійсним, який обґрунтовувала тим, що у грудні 2017 року її син - ОСОБА_4 , потрапивши в скрутне матеріальне становище вмовив її взяти у борг грошові кошти у розмірі 15 000, 00 доларів США під заставу будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 05 грудня 2016 року її запросили до нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Л.Л. для укладання, як їй пояснили, кредитної угоди, проте повний текст угоди їй не надавався та вона його не читала, оскільки має поганий зір, вголос текст договору їй не оголошувався, а для підпису їй було надано лише останню сторінку угоди і вона цей договір підписала, вважаючи, що підписує кредитну угоду.

Вказувала, що ОСОБА_2 навмисно ввів її в оману щодо обставин, що мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тому замість кредитного зобов`язання був ними укладений договір купівлі-продажу.

Зазначала також, що з будинку де вона проживає з чоловіком, ОСОБА_2 виготовивши дублікат ключів від дверей, забрав усі правоустанавлюючі документи на будинок, розписки про повернення грошових коштів та виписав її і чоловіка з будинкової книги.

За даним фактом у Білоцерківській місцевій прокуратурі відкрито кримінальне провадження № 0000025 від 08.02.2019 року за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. По даному кримінальному провадженні вона визнана потерпілою, про що їй вручено пам`ятку про права та обов`язки.

На підставі викладеного, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , укладений 05 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л. Л. недійсним, у зв`язку із вчиненням його під впливом обману (ст. 230 ЦК України) та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено, виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 , а задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.

Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її позову, не врахував, що оскаржуваний договір був укладений під впливом обману, та просила врахувати її похилий вік та порушення її права на житло.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами порушення її прав чи інтересів, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є новим власником будинку, який сплатив у повному обсязі кошти за придбане майно та не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідачі без правових підстав займають житлове приміщення будинку та чинять перешкоди власнику будинку у його праві користування та розпорядженні майном, між позивачем та відповідачами договір найму жилого приміщення не укладався, будь - які домовленості щодо проживання відповідачів у спірному будинку між ними не досягнуто, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Натомість, судом встановлено, що ОСОБА_1 не довела належними, допустимими та достатніми доказами порушення ОСОБА_2 її прав чи інтересів, за захистом яких вона звернулася до суду із позовом, та дійшов висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог.

Оскільки апелянтом оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 , відтак, у відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі вимог статті 89 ЦПК України оцінивши докази у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2016 року між ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючою за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 , було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1036 (Том 1 а.с.6,96-98), відповідно до якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 59,60 кв.м., житловою площею 32,80 кв.м., до якого примикають: літня кухня з прибудовою та мансардою «Б, б»; гараж «В,Д,Ж»; убиральня «Г», сарай «Е»; огорожа «1-2» (т.1 а.с. 19-20).

Пунктом 2.1 Договору визначено, що продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за - 80 000,00 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору, а згідно п.2.2 - вартість житлового будинку, згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ПП «Експерт ГАРАНТ» становить - 79 924,00 грн.

Відповідно до п.3.1 Договору, продавець зобов`язався передати житловий будинок покупцю у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовах цього договору та знятися з реєстраційного обліку до 05 лютого 2017 року.

Також, у п.4.3 Договору зазначено, що Договір купівлі - продажу укладається покупцем за згодою його дружини - ОСОБА_5 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. 05.12.2016 року за реєстровим № 1035.

У п. 4.2. Договору сторони підтвердити, що цей Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2016 року, 05 грудня 2016 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 05.12.2016 року за № 1036, та на земельну ділянку з кадастровим номером: :04:010:0071, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.21).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 24 березня 2017 року, 19 липня 2017 року та 15 лютого 2018 року звертався із письмовими вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо звільнення будинку АДРЕСА_1 , виселення з нього та зняття з реєстраційного обліку, згідно умов договору купівлі - продажу від 05.12.2016 року (т.1 а.с.22-25,50-52,54-60).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том 1 а.с.101), вбачається, що 08.02.2019 року було внесено відомості про відкриття кримінального провадження № 0000025 від 08.02.2019 року за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України на підставі заяви ОСОБА_1 від 08.02.2019 року, а 08.05.2019 року слідчим СВ Білоцерківського ВП ГУ в Київській області Друзь В.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000025 від 08.02.2019 року ( том1 а.с.141-144).

З листа Білоцерківської місцевої прокуратури від 19.08.2019 року № 33-0025-02 ( том1 а.с.102) вбачається, що постанову про закриття кримінального провадження від 08.05.2019 року було скасовано першим заступником керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Пашинським С.О. та станом на 19.08.2019 року кримінальне провадження № 0000025 від 08.02.2019 року перебуває на стадії досудового розслідування, 19.02.2019 року ОСОБА_1 вручено пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні.

21.10.2019 року слідчим СВ Білоцерківського ВП ГУ в Київській області майором поліції Варенко Д.А. винесено постанову про закриття цього кримінального провадження № 0000025 від 08.02.2019 року ( том1 а.с.144-146).

11.01.2020 року слідчим суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Буцмаком Ю.Є. постанову старшого слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Варенка Д.А. про закриття кримінального провадження від 21.10.2019 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000025 від 08.02.2019 р. за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України - скасовано та кримінальне провадження повернуто до СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області.

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили та є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої він ухвалений, відсутній.

За змістом ст.655, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У зустрічному позові ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст.230 ЦК України як вчиненого внаслідок обману з боку іншої сторони правочину, який полягає у обмані щодо правової природи договору.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, згідно зі ст.230 ЦК Україниу взаємозв`язку зі ст. 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору недійсним із підстав, передбачених ст.230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 182/18570/12.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14, де вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не враховано її похилий вікта стан здоров`я, оцінюються колегією суддів критично, позаяк надані ОСОБА_1 докази погіршення стану її здоров`я не підтверджують того, що станом на дату укладення договору від 05.12.2016 року її стан здоров`я не дозволяв їй усвідомлювати, який договір вона укладає та підписує.

Також з матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Л.Л. підтвердила, що ОСОБА_1 у її присутності ствердила свій намір продати вказаний будинок і земельну ділянку та отримання грошових коштів за продаж нерухомості, вона особисто, без докладання зусиль, які б свідчили про фізичні вади, які могли їй зашкодити прочитати, усвідомити та підписати документи, - прочитала, погодила та підписала у її присутності всі оригінальні примірники договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , позаяк судом встановлено, що обставини того, що вона мала захворювання, що вплинули на її психічний стан при укладанні оспорюваного договору не підтвердженні наявними у справі доказами.

Крім того, із оспорюваного договору вбачається, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин уклали договір купівлі - продажу, згідно з яким ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 , а останній прийняв у власність будинок АДРЕСА_1 , та відповідно до умов вказаного договору, продаж будинку вчинено за погодженням сторін та під час укладення договору сторони узгодили основні його умови. Крім цього, у п. 4.2. Договору сторони підтвердити, що цей Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не спростувала вказані обставини належними, допустимими та достатніми доказами.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, які були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Посилання на інші порушення норм процесуального права відхиляються колегією суддів, оскільки не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки згідно ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: