Провадження №22-ц/812/673/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №486/463/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Южноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Далматової Галини Анатоліївни у приміщенні цього суду 18 травня 2022 року, повний текст якого складений в той же день, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

в с т а н о в и л а :

25 березня 2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якої звернувся ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір на поставку меблів, згідно якого виконавець - відповідачка зобов`язалася доставити замовнику - позивачці кухонні меблі згідно калькуляції, здійснити збірку не пізніше 31 січня 2021 року на умовах передплати. На виконання умов договору позивачкою було сплачено 41965 грн. за побутову техніку та 50000 грн. авансу за кухонний гарнітур, всього було передано 91965 грн. згідно товарних чеків. Відповідачка умов договору не виконала, меблі та побутову техніку у зазначений строк не доставила, а в подальшому відмовилася від контактів з позивачкою.

Посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань за договором на поставку меблів від 12 грудня 2020 року, позивачка просила суд розірвати договір на поставку меблів, стягнути з відповідачки сплачену суму авансу 91965 грн., пеню згідно умов договору в сумі 765 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

25 листопада 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Іванової Т.В. до суду надійшов відзив, в якому викладені заперечення проти позовних вимог.

Відзив мотивований тим, що між сторонами не виникали правовідносини з поставки та встановлення техніки ОСОБА_1 та не доведено факт перерахування останньою коштів на користь ФОП ОСОБА_2 , як не доведено факт надіслання заяви-претензії. Зазначено також, що меблі були виготовлені станом на 31 січня 2021 року, крім стільниці, яку відповідач замовляла вдруге у зв`язку із її замалим розміром, однак позивачка відмовилась отримувати своє замовлення. Посилалась також на той факт, що у зв`язку із запровадженням на території України карантину, стільниця була замінена пізніше. Щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, зазначила, що позивачем не зазначено, у чому саме полягає моральна шкода та не наведено обґрунтування підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково, розірвано договір поставки меблів від 12 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 41965 гривень, 50000 гривень авансу та 765 гривень пені, а всього 92730 гривень.

У задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що відповідачкою достатніх доказів для обґрунтування поважності причини невиконання договору на поставку меблів від 12 грудня 2020 року не було надано. Також судом враховано, що відповідачка не дотрималась вимог пункту 6.1. Договору, відповідно до змісту якого у разі виникнення форс-мажорних обставин сторони зобов`язані повідомити один одного невідкладно у письмовій формі, при цьому строк виконання зобов`язань регулюється додатковою угодою, укладеною не пізніше 5 днів з дня отримання письмового повідомлення. Однак, відповідачка не надала докази такого повідомлення позивача.

За такого, суд дійшов висновку про наявність істотних порушень відповідачкою вимог укладеного Договору від 12 грудня 2020 року, у зв`язку з чим, Договір підлягає розірванню.

Також суд виходив з доведеності того факту, що відповідачка за умовами укладеного договору взяла обов`язок з доставки позивачці і побутової техніки, (п.2.1.1) відповідно до калькуляції за адресою замовника та отримала від позивача 41965 грн. за побутову техніку: витяжка, духова шафа, варочна поверхня, св-піч, зі схеми кухонного гарнітуру вбачається, що у ньому міститься вбудована побутова техніка.

Також, судом було встановлено, що на виконання умов Договору, позивачка сплатила аванс в розмірі 50000 грн., що підтверджується копією товарного чеку та при укладенні Договору сторонами погоджені всі істотні умови, а саме, предмет, вартість замовлених робіт, строк виконання, тощо. Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконала, у визначений за погодженням сторін строк замовлення позивачеві не доставила, чим порушила умови укладеного договору.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення авансу в сумі 50000 грн. та вартості недоставленої побутової техніки в сумі 41965 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи умови договору на поставку меблів від 12 грудня 2020 року, а саме пункт 4.2. Договору, суд прийшов до висновку про стягнення пені за періодами облікової ставки НБУ у розмірі 765 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, відмовив в їх задоволенні, оскільки позивачкою не було обґрунтовано моральну шкоду та не надано жодного доказу заподіяння такої шкоди.

Судом не було прийнято до уваги посилання представника відповідачки на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2021 року у справі № 489/3218/21, оскільки в цій справі інший відповідач ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 , а також інший предмет та підстави позову.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 вказує, що рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду, в цій частині вимог, не відповідають обставинам справи, тому просить рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачу не було заподіяно моральної шкоди. Право позивача на відшкодування моральної шкоди прямо зазначено і передбачено в статтях 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказаними нормами закону прямо визначений спосіб захисту суб`єктивного цивільного права у випадку порушення цивільно-правового договору у сфері захисту прав споживачів. Окрім того, скаржник зазначила, що у неї народилась дитина, яка перебуває на грудному годуванні, у зв`язку з цим вона не могла відвідувати судові засідання і доводити суду моральні страждання, які полягали у тривалій і протиправній поведінці відповідача. Зазначає, що невиконання відповідачем умов договору призвели до того, що вона тривалий час не мала можливості нормально готувати їжу своїй родині, мити посуд у ванній кімнаті, оскільки кухонна кімната була звільнена від усього для встановлення нової кухні, що їй завдало моральних страждань. Окрім того, вона була змушена витрачати свій час та додаткові кошти для відновлення своїх прав.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, заяви представників позивачки та відповідача, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи в межах вимог апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної відповідає вказаним вимогам закону. В іншій частині рішення суду не оскаржується і з огляду на положення статті 367 ЦПК України предметом апеляційного перегляду не було.

Відповідно до частини 1статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не обґрунтовано моральну шкоду та не надано жодного доказу заподіяння такої шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2020 року між ОСОБА_1 (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) було укладено договір на поставку меблів б/н (далі - Договір) (а.с.3-4).

Згідно п. 2.1 Договору виконавець доставляє замовнику товар - меблі у відповідності з калькуляцією, проводить якісну збірку меблів, здає роботу за актом прийому-передачі, а Замовник приймає виконання замовлення, забезпечує можливість доставки, проводить передплату на момент укладення договору та повну оплату по закінченню виконання робіт (п.2.2 договору).

Відповідно до п. 2.1.3 Договору строк виконання не пізніше 31 січня 2021 року.

Згідно п. 3.1 Договору вартість замовлення складає 69420 грн.

У п. 8.1 Договору визначено, що даний договір набуває чинності з моменту підписання та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків.

До вказаного Договору додано специфікацію із вказівкою, які саме меблі необхідно виготовити, з яких матеріалів та їх розміри, а також схематично вказано їх розташування (а.с. 5-8).

На виконання умов Договору, позивач сплатила відповідачу 41965 грн. за побутову техніку (витяжку, духову шафу, тощо), що підтверджується копією товарного чеку № 37 від 12 грудня 2020 року, а також аванс в розмірі 50000 грн., що підтверджується копією товарного чеку б/н від 12 грудня 2020 року (а.с. 8).

З дня укладення Договору та внесення попередньої оплати і до теперішнього часу товар, який замовила позивачка, відповідачкою не доставлено. Всупереч вимогам договору відповідачка порушила строк виконання робіт, що змусило позивачку звернутися до суду за захистом своїх прав.

В матеріалах справи є заява-претензія ОСОБА_1 від 12 лютого 2021 року на ім`я ОСОБА_2 із прикріпленим до неї конвертом про відправлення на ім`я відповідачки, який повернувся 12 березня 2021 року із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 9, 10).

Як вбачається з відповіді Миколаївського РУП ВП №2 ГУНП в Миколаївській області від 11 березня 2021 року, позивачка звернулася до поліції із заявою про наявність в діях відповідача ознак кримінального правопорушення. У цьому ж листі зазначено, що станом на 11 березня 2021 року відповідачка визнала, що не змогла виконати умови договору у зазначений строк через карантинні обмеження, частина готових меблів та побутової техніки перебувають у АДРЕСА_1 (а.с.11).

За результатами перевірки Головного управління Держпродспожив служби в Миколаївській області встановлено порушення ФОП ОСОБА_2 строків виконання робіт з виготовлення та встановлення кухонних меблів (31 січня 2021 року), встановлених договором, наявність замовлених меблів більше ніж на 70 відсотків, що зафіксовано в акті перевірки ФОП ОСОБА_2 , винесено припис (а.с. 88-89), який не виконано, та притягнуто до адміністративної та адміністративно-господарської відповідальності (а.с. 90, 91). ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду (а.с. 85-87).

Із диску з відеозаписом (а.с.84) вбачається, що відповідачці позивачкою в присутності працівників поліції вручено заяву-претензію від 16 березня 2021 року.

Згідно копії рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2021 року (справа № 489/3218/21) стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_4 безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 42175 грн. 88 коп. та судовий збір. (а.с. 105, 106-107).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с. 156-162).

На підставі вищевказаних доказів судом першої інстанції було встановлено, що відповідачкою допущені істотні порушення вимог укладеного Договору від 12 грудня 2020 року, у зв`язку з чим суд вважав, що Договір підлягає розірванню.

Так, суд першої інстанції встановив, що відповідно до умов Договору (п.2.1.1) відповідачка взяла на себе зобов`язання здійснити поставку меблів відповідно до калькуляції за адресою замовника. Натомість відповідачка взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконала, у визначений за погодженням сторін строк замовлення позивачеві не доставила, чим порушила умови укладеного договору.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення авансу в сумі 50000 грн., вартості недоставленої побутової техніки в сумі 41965 грн. та пені в сумі 765 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вказані, встановлені судом першої інстанції обставини та висновки колегія суддів не переглядає з огляду на межі апеляційного перегляду.

Щодо вирішення судом позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

При цьому, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Тобто, законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до пунктів 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно положень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Stankov v. Bulgaria від 12 липня 2007 року, § 62).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року по справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із частинами 1, 3 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Зокрема, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Виходячи з наведеного, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Тоді як суд, проаналізувавши наведені позивачем позовні вимоги, їх обґрунтування, на підставі наданих доказів має зробити висновок щодо належності відповідачів й обґрунтованості позову.

З огляду на зміст викладених вимог закону, ОСОБА_1 , звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди, мала навести у позовній заяві, в чому саме полягала моральна шкода, завдана неправомірними діями відповідачки, які саме моральні страждання її спричинили, навести відповідне обґрунтування та навести докази на підтвердження вказаним обставинам.

Натомість у позовній заяві позивачка лише вказала про те, що вона оцінює завдану їй відповідачкою моральну шкоду у 10000 грн., не зазначивши при цьому в чому саме полягала моральна шкоду, яких моральних страждань завдано позивачці внаслідок протиправної поведінки відповідачки, яким чином обґрунтований розмір відшкодування, який вона вимагає, і якими доказами ці обставини підтверджуються.

Суд встановивши, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором на поставку меблів від 12 грудня 2020 року перед позивачем не виконала, у визначений за погодженням сторін строк замовлення позивачці не доставила, чим порушила умови укладеного договору, відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, виходячи з необґрунтованості та недоведеності позивачкою спричинення моральної шкоди.

Із урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що відповідачем вчиненні протиправні дії щодо позивача, проте звертаючись до суду з цим позовом остання обмежилась лише формальним посиланням на вимоги закону про відшкодування моральної шкоди, при цьому нею не зазначено та не надано суду доказів наявних у неї душевних страждань з приводу неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за спірними договорами, не зазначено жодних обставин та не наведено жодних фактів, які б свідчили про заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення питання відшкодування моральної шкоди.

Тобто апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову у стягненні моральної шкоди через відсутність обґрунтування таких вимог та доказів її заподіяння, оскільки в іншому випадку, задовольнивши позов, суд вимушений був би вийти за межі наданих йому законом повноважень та замість позивачки визначитися із тим, в чому саме полягає завдана їй відповідачкою моральна шкоду, якими доказами це підтверджується та на чому ґрунтується розрахунок розміру компенсації такої шкоди.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі на факт народження у позивачки дитини та неможливість відвідувати судові засідання за цих обставин та доводити моральні страждання, колегія суддів не приймає, оскільки в силу положень статті 175 ЦПК України саме в позовній заяві мають бути викладені позовні вимоги та їх обґрунтування, а разом з позовною заявою позивач має подати докази на підтвердження заявлених вимог. Крім того, згідно матеріалів справи в суді першої інстанції інтереси позивачки представляв її представник адвокат Сорочан В.О., який в свою чергу подавав до суду в її інтересах позовну заяву та відповідь на відзив відповідачки, в якому слід зазначити, представник відповідача заперечувала проти вимог щодо стягнення моральної шкоди.

З урахуванням викладеного та положень статті 375 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду постановлено з правильним застосуванням положень матеріального права та відповідно до вимог процесуального закону, а тому відсутні підстави для його скасування.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду залишено без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________________

Повний текст постанови суду виготовлений 12 липня 2022 року