ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з грудня 2003 року по жовтень 2008 року перебував у шлюбі з відповідачкою. У листопаді 2008 року шлюб між сторонами було розірвано.

При цьому, позивач зазначив, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжили взаємні сімейні стосунки та жили разом. За весь час існування сім`ї, її матеріально утримував він, так як працював на значних посадах у державних, комунальних і приватних підприємствах, здійснював приватний бізнес, тоді як відповідач не працювала і доходів не отримувала.

12 квітня 2010 року він за власні кошти придбав на ім`я позивача трикімнатну кв. АДРЕСА_1 . У ній він зареєстрований та мешкає до цього часу. Також за власні кошти у цій квартирі зробив ремонт на загальну суму 93 770 грн. Крім того, придбав у квартиру меблів та побутового обладнання на суму 154 000 грн. Весь час сплачує кошти за комунальні послуги.

До лютого 2013 року з відповідачкою жили у зазначеній квартирі спільно, сім`єю. Він пропонував їй або зареєструвати шлюб, або укладати нотаріально посвідчений договір про поділ майна. Однак, відповідач постійно тягла час, а з лютого 2013 року виїхала на іншу квартиру, і її місце мешкання йому невідомо.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а за відповідачем відповідно 1/3 її частину. Також позивач просив суд визнати за собою частину меблів та побутової техніки, з яких: кухонний стіл вартістю 4 000,00 грн, холодильник 4 000,00 грн, комплект гостинної 16 000,00 грн, м`які меблі 22 000,00 грн, телевізор 7 000,00 грн, комплект спальні 24 000,00 грн, а всього на загальну суму 77 000,00 грн, що складає 50% вартості рухомого майна.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного суду від 05 червня 2019 року зазначене вище рішення скасовано та направлено справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково, а саме визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 18 листопада 2008 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 6).

12 квітня 2010 року ОСОБА_1 у ОСОБА_3 придбано нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1 (а.с. 10-15).

Згідно з наданими суду копіями платіжних документів, ціна ремонту спірної квартири становить 93 770 грн (а.с. 16-17, 27), а ціна придбаних у цю ж квартиру меблів 154 000 грн (а.с. 18, 19-27).

Згідно з постановою про закриття кримінального провадження №0000968, що відкрито за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.356 КК України, за заявою ОСОБА_1 від 12 лютого 2013 року про вчинення ОСОБА_2 самоправних дій у кв. АДРЕСА_1 , підставою для закриття вказано те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відновила з ОСОБА_2 шлюбні стосунки, вони живуть разом і спірну квартиру у 2010 році придбали за спільні кошти, документально оформивши на її ім`я (а.с. 110, 113-14, 118).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у даній справі доказами підтверджується набуття квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 у період спільного проживання з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а тому, оскільки право сторін на рівні частки у спірному майні як спільній сумісній власності презюмується, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Водночас, вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо поділу меблів та побутової техніки, оскільки такі є складовими спірної квартири та позивачем на підтвердження придбання такого майна особисто ним за його власні кошти не надано доказів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За приписами ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, а також наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до вимог ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України, поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. При цьому, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за власні кошти та на момент придбання якої у шлюбі з позивачем не перебувала, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнанння за ОСОБА_2 права власності на її Ѕ частину.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилався на те, що після розірвання із відповідачем шлюбу, вони продовжували проживати однією сім`єю, спірну квартиру було придбано та відремонтовано за час їх спільного проживання за його особисті кошти, за особисті кошти він також придбав меблі та побутову техніку, а тому просив поділити це майно відповідно до положень сімейного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , з 23 липня 2010 року.

У поясненнях та протоколі допиту потерпілого, наданих в межах кримінального провадження №0000968, ОСОБА_1 чітко та однозначно вказувала про спільне проживання станом на 2010 рік із позивачем та купівлю спірної квартири за спільні кошти та для спільного проживання.

Разом з тим, факт спільного проживання та придбання квартири сторонами спору також було підтверджено у суді першої інстанції показаннями свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Зокрема, свідок ОСОБА_3 продавець квартири, у своїх поясненнях вказувала, що оглядати квартиру та при оформленні договору відчуження був також присутній позивач, який у свою чергу сплачував завдаток при огляді та вартість квартири у нотаріуса.

Вказані обставини не заперечувалися та навіть частково підтвердилися показаннями свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження купівлі спірного майна за свої особисті кошти ОСОБА_1 ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши факт придбання спірного нерухомого майна під час проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах, дійшов обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_2 права власності саме на Ѕ частину спірної квартири, адже за загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. При цьому, підстав для відступу від рівності часток позивачем не доведено, а презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростовано.

Доводи скаржника про те, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні даного позову, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, ОСОБА_1 стверджує, що перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту придбання квартири за адресою АДРЕСА_2 , а саме з 12 квітня 2010 року.

Проте, з даним твердженням не можна погодитись, оскільки сторони проживали разом без реєстрації шлюбу до 2013 року, що було встановлено під час судового розгляду у суді першої інстанції, тобто, початком строку перебігу позовної давності є момент припинення стосунків між сторонами.

Отже, враховуючи, що позивач звернувся до суду у 2015 році, відсутні підстави вважати, що ним пропущено 3-річний строк позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова