ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/537/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Міщій О. Я., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Сович Н.А.

за відсутністю сторін належним чином повідомлених про розгляд справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/27745/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року, ухваленого суддею Козак О.В., повний текст рішення складено 09 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Хмельницького апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди, завданої при зумисному невиконанні рішення суду від 12.12.2011 року в справі № 2270/14181/11,

В С Т А Н О В И В:

у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Держави України в особі Хмельницького апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди, завданої при зумисному невиконанні постанови суду від 12.12.2011 року в справі № 2270/14181/11 за 20 листопада 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішення суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 залишається невиконаним з вини працівників відповідача, тобто триваючим в часі правопорушенням. Неналежне виконання посадовими і службовими особами органів державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення його прав, свідчить про невиконання державою головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, в такому випадку є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Порушення державою прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції та завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», «Антоненков та інші проти України»). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини є свідченням заподіяння моральної шкоди.

Вважає, що у зв`язку із невиконанням рішення суду порушені його права та завдано йому моральних страждань:

1 - конституційне право споживача на доброякісну послугу від органів державної влади держави Україна в частині правомірності та добросовісності.

2 - право приватної власності на паспортну книжечку, яка є його власністю, оскільки він заплатив за неї кошти і фактично неповернення йому її до сьогодні є фактом крадіжки, адже документ є рухомою, неподільною, визначеною індивідуальними ознаками, неспоживчою річчю, тобто є майном в розумінні цивільного законодавства.

3 - право правомірного очікування на справедливий суд та відшкодування витрат, які були понесені ним на відновлення порушених його прав, яке держава Україна зобов`язана забезпечити і яке є реальним, а не уявним чи примарним / законний інтерес, який отримує законний захист є правом очікування, а покладені обов`язки на судову владу та державу Україна, полягають в тому, щоб рішення було не просто винесене, а й виконане.

4 - право на справедливий суд/порушення ст. 6 Конвенції/«Рисовський проти України»: виконання остаточного рішення, постановленого національним судом, є невід`ємною частиною «суду» у розумінні ст. 6 Конвенції (п. 1 ст. 6 Конвенції, заява № 29979/04 від 20 жовтня 2011 року).

5 - право на судовий захист, адже виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини КСУ від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Розмір моральної шкоди оцінює у вісімдесят три мільярди гривень, яка буде достатнім покриттям його порушених прав та страждань, які у разі незгоди з ним відповідачем, обов`язок доказування його неспівмірності завданої йому моральної шкоди у відповідності до закріпленої в ЦК України презумпції вини особи, яка вчинила правопорушення, покладається на відповідача. Це означає, що особа вважається винною у завданні шкоди, невиконанні зобов`язання або іншому правопорушенні, оскільки не буде доведено іншого (ст. 614 та ч. 2 ст. 1166 ЦК).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Хмельницького апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди, завданої при зумисному невиконанні постанови суду від 12.12.2011 року в справі № 2270/14181/11 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що оскаржуване рішення суду ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, з повним ігноруванням судом обставин, що мають значення для справи, повною невідповідністю висновків суду обставинам справи, в тому числі імперативних вимог щодо суддів та судів у ст. 265 ЦПК України.

Правовий конфлікт між сторонами у справі виник з факту невиконання рішення суду в справі № 2270/14181/11 в конкретний визначений проміжок часу, що є безумною підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку ч. 1 ст. 23 ЦК України та ст. 56 Конституції України.

Саме на правопорушника покладається обов`язок доказування того, що ним виконано рішення суду і розмір заявленої шкоди не є співмірним правопорушенню.

Хмельницький апеляційний суд подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої в процесі здійснення правосуддя може бути лише держава, яка бере участь у справі як сторона у цивільному процесі через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах представляти державу в суді.

Проте, відповідно до положень Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за позовами про відшкодування шкоди під час здійснення правосуддя.

Апелянтом не доведено факту протиправності дій Хмельницького апеляційного суду, наявності заподіяної йому моральної шкоди відповідачем та причинного зв`язку між ними, а також компетенції Хмельницького апеляційного суду представляти державу у даному спорі.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення із штрих кодом 46 0, не повідомивши причин неявки.

Представник відповідача у відзиві просив справу розглядати у їх відсутність, що свідчить про належне повідомлення сторони. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнають, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Клопотань чи заяв від сторін не поступило.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо заподіяння Хмельницьким апеляційним судом йому моральної шкоди, не доведено в чому полягає протиправна поведінка відповідача при невиконанні рішення суду у справі № 2270/14181/11 за 20 листопада 2021 року, не встановлено причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що 14.11.2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Хмельницького міського відділу УМВСУ в Хмельницькій області, Управління державного казначейства України у м. Хмельницькому про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року у справі №2270/14181/11, яка залишена в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.05.2012 року, адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково та зобов`язано Хмельницький міський відділ УМВС України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію в паспорт громадянина України ОСОБА_1 , який йому видати на руки. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Хмельницькій області Котом А.М. від 27.06.2012 року було відкрито виконавче провадження ВП № 33223826 з примусового виконання виконавчого листа № 2270/14181/11, виданого 11.06.2012 року.

05.10.2012 року ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду № 2270/14181/11 задоволено заяву відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області № 3400 від 21.09.2012 року, про заміну сторони виконавчого провадження. Замінено у виконавчому провадженні ВП № 33223826 з виконання рішення суду № 2270/14181/11, боржника - Хмельницький МВ УМВСУ в Хмельницькій області на боржника - Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області.

Постановою Верховного Суду від 17.01.2019 року залишено без задоволення касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду 26 червня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі № 2270/14181/11 залишено без змін, в якій зазначено, що 06 грудня 2012 року сектором у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області на адресу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області направлено лист № 796, яким повідомлено, що у зв`язку з наявним фактом втрати паспорта ОСОБА_1 20 листопада 2012 року на його ім`я був оформлений новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 та отриманий власноручно.

У зв`язку з цим, 29 грудня 2012 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" прийнято постанову про закінчення провадження ВП № 33223826 з виконання виконавчого листа виданого Хмельницьким окружним адміністративним судом 11 червня 2012 року у справі № 2270/14181/11, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Не погоджуючись з даною постановою державного виконавця Хабаль М.Й. оскаржив її до суду.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі № 822/1936/13, яка набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області про закінчення виконавчого провадження від 29 грудня 2012 року ВП № 33223826.

На підставі наведеного судового рішення було відновлено вище зазначене виконавче провадження, яке на час розгляду судами попередніх інстанції даної заяви не виконано.

Також Верховним Судом у постанові зазначено, що вказане рішення не виконано, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Хмельницьким УМВС України в Хмельницькій області 27 липня 1999 року ОСОБА_1 видано не було. Фактів про неможливість виконання рішення суду боржником не наведено, рішення суду, яким зобов`язано відповідача вклеїти у паспорт ОСОБА_1 фотографію та видати його на руки позивачу у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом фактично не виконане, поважність невиконання рішення суду - не встановлена (п.25).

З урахуванням наведеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що зміна способу виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у порядку, в якому просить управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області фактично змінить вказане судове рішення по суті позовних вимог, що суперечить призначенню правових норм 263 КАС України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо необґрунтованості управлінням Державної міграційної служби у Хмельницькій області правових підстав, визначених статтею 263 КАС України, які б в достатній мірі вказували на можливість зміни порядку і способу виконання судового рішення.

Також іншою постановою Верховного Суду від 17.01.2019 року залишено без задоволення касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, а ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року у справі № 2270/14181/11 без змін, якою відмовлено в задоволенні заяви Управління державної міграційної служби України в Хмельницькій області № 09/2197 від 13 лютого 2017 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Судом першої інстанції були дослідженні матеріали справи № 2270/14181/11 та встановлено, що після касаційного розгляду справи Верховним Судом відсутні дані щодо фактичного виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року про повернення паспорта ОСОБА_1 .

Виконавче провадження ВП № 33223826 закінчено згідно постанови від 28.12.2018 року.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною другою статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності в цивільному судочинстві позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу і зокрема, визначати відповідача за своїми вимогами тощо.

Згідно положень ч. 4 ст. 58 ЦПК України, держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

З наведених норм права слідує, що відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя може бути лише держава, яка бере участь у справі як сторона у цивільному процесі через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до положень Конституції України та Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за позовами про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення правосуддя.

Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною певний орган.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 26.09.2019 року у справах № 587/430/16-ц; № 915/478/18 від 26.02.2019 року.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначає сам позивач в позовній заяві, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/8422/20 вже стягнуто на його користь 10510 грн. моральної шкоди, завданої бездіяльність посадових осіб Управління з виконання судового рішення зобов`язувального, що підтверджується рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.10.2020р. у справі № 686/8422/20.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає незаконність дій чи бездіяльність Держави Україна в особі Хмельницького апеляційного суду при невиконанні рішення суду у справі № 2270/14181/11 за 20 листопада 2021 року та заподіяння такими діями чи бездіяльністю йому моральної шкоди, а також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого ним розміру моральної шкоди у сумі вісімдесят три мільярди гривень за один день.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди з підстав статті 1174 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не обґрунтовано залучено Хмельницький апеляційний суд в якості представника держави у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, доводи викладені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які були предметом дослідження суду першої інстанції і яким суд дав належну та правову оцінку, підставно відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: О.Я. Міщій

Н.М. Храпак