УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року

м. Київ

справа № 506/882/20

провадження № 61-5471ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 17 лютого 2021 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 12 травня 2022 року в справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою та просив установити юридичний факт про те, що станом на 24 серпня 1991 року він постійно проживав на території України.

Заява обґрунтована тим, що встановлення вказаного факту необхідно йому для отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 17 лютого 2021 року в складі судді Чеботаренко О. Л., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 травня 2022 року в складі колегії суддів Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової В. С., заяву задоволено та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 , 1986 року народження, народився на території України, як малолітня дитина станом на 1991 рік з незалежних від нього причин не був зареєстрований ні за місцем реєстрації матері, ні за місцем реєстрації батька, проте фактично з 1988 по 1992 роки постійно проживав в селі Топали Окнянського району Одеської області у будинку своєї баби ОСОБА_2 , а після її смерті у 1994 році проживав у селі Топали у будинку своєї тітки ОСОБА_3 (сестра матері), поки батьки за сімейних обставин перебували в Республіці Молдова. Проживання малолітнього ОСОБА_1 станом на 1991 рік у с. Топали у баби ОСОБА_2 , а потому у тітки ОСОБА_4 підтверджено показаннями допитаних у суді свідків. Мати заявника ОСОБА_5 має громадянство України. Крім цього, суд проаналізував надані заявником докази на підтвердження факту проживання на території України станом на 1991 рік, надав оцінку тому, що ОСОБА_1 звертався до Окнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в установленому законом порядку для отримання паспорта громадянина України і вказаний орган склав позитивний висновок за результатами проведення процедури встановлення особи та здійснення перевірки належності до громадянства України ОСОБА_1 . Проте такий висновок не затверджено вищим органом та рекомендовано ОСОБА_1 в судовому порядку підтвердити факт проживання в Україні станом на 1991 рік.

Апеляційний суд не взяв до уваги доводи про те, що ОСОБА_1 недотримано позасудового порядку звернення до органів Державної міграційної служби України з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, оскільки в матеріалах справи наявні витребувані судом першої інстанції матеріали про встановлення особи ОСОБА_1 , заведені Окнянським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за заявою-анкетою від 27 грудня 2019 року ОСОБА_1 та складений 20 лютого 2020 року висновок за результатами проведення процедури встановлення особи та здійснення перевірки належності до громадянства України ОСОБА_1 , який не був затверджений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області через неможливість отримати документи, які прямо підтверджують реєстрацію заявника станом на 1991 рік та наявність у заявника громадянства України. Саме орган Державної міграційної служби України рекомендував ОСОБА_1 підтвердити факт проживання в Україні станом на 1991 рік в судовому порядку, що заявником зроблено.

15 червня 2022 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просить їх скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № № 757/44694/17-ц, 654/3462/17, від 09 червня 2021 року в справі № 469/1976/19. Задовольняючи позов, суди не взяли до уваги те, що ОСОБА_1 мав можливість звернутися до органів Державної міграційної служби України з заявою про набуття громадянства України, проте перед зверненням до суду не використав всі передбачені законом можливості для отримання статусу громадянина України, а тому звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Зазначає, що оскільки Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області заперечує задоволення вказаної заяви, а тому у вказаній справі наявний спір про право.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Окнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 06 липня 2018 року (повторно), ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Чорна Красноокнянського (після зміни назви Окнянського) району Одеської області, про що 15 грудня 1986 року складено відповідний актовий запис №49. У даних документах значиться місце реєстрації народження: виконавчий комітет Чорнянської сільської ради Красноокнянського району Одеської області; батьки: ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_5 (мати).

Відповідно до витягу з погосподарської книги ОСОБА_6 проживав у с. Топали Красноокнянського району з 14 вересня 1986 року та 16 жовтня 1987 року був виписаний на постійне проживання у с. Мокра Рибницького району МРСР.

Згідно з інформацією погосподарської книги ОСОБА_6 входив у склад сім`ї ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації Чорнянської сільської ради Окнянського району Одеської області ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована в с. Гавиноси Красноокнянського району Одеської області з 18 лютого 1986 року по 17 липня 1987 року.

ОСОБА_1 за місцем прописки батька ОСОБА_6 чи за місцем прописки матері ОСОБА_5 зареєстрований або прописаний не був.

Відповідно до довідки, виданої фельдшерсько-акушерним пунктом с. Топали Окнянського району Одеської області, ОСОБА_1 з 1988 року по 1992 рік проживав на території обслуговування Топалівського ФАП, а з 1992 року по 1994 рік проживав періодично /під час канікул/ у бабусі ОСОБА_2 .

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву-анкету №4321461 для отримання паспорта громадянина України та за результатами розгляду якої Окнянським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області заведено матеріали по встановленню особи ОСОБА_1 , які містять, зокрема, від 20 лютого 2020 року висновок за результатами проведення процедури встановлення особи та здійснення перевірки належності до громадянства України ОСОБА_1 , де зазначено наступне рішення: особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено та встановлено його належність до громадянства України; документувати заявника паспортом громадянина України, оскільки згідно статті 3 пункту 1.2 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 08 жовтня 1991 року громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється громадянином України з 24 серпня 1991 року.

Указаний висновок не затверджено через неможливість отримати документи, які прямо підтверджують реєстрацію заявника станом на 1991 рік, наявність у заявника громадянства України, реєстрації/прописки в Україні, з огляду на що листом від 27 лютого 2020 року № 5137 Окнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області рекомендовано ОСОБА_1 в судовому порядку підтвердити факт проживання в Україні станом на 1991 рік та зареєструватися на тимчасове проживання як особі без громадянства.

03 листопада 2020 року Окнянським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_1. (ОСОБА_1) видано довідку про особу, де зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився в селі Чорна, Окнянського району Одеської області, Україна; громадянство: особа без громадянства; стать: чоловіча; вік: 34 роки; зріст: 185 см; місце проживання: Одеська область, Окнянський район, с. Чорна; виявлено: Одеська область, Окнянський район; с. Чорна; документ, що посвідчує особу, перевірено через Єдиний державний демографічний реєстр та за обліками Державної міграційної служби, відомості відсутні.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій на підставі наданих заявником доказів установлено, що ОСОБА_1 постійно проживав у малолітньому віці на території України станом на 1991 рік та, перед зверненням до суду із заявою про встановлення факту, ним дотримано передбаченого законом порядку звернення до відповідних органів для встановлення належності до громадянства України.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків установлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши надані заявником докази, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви. У цій справі суд не вирішує питання набуття заявником громадянства України, а тому правильним є висновок про наявність підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року на території України.

Посилання на висновки, зроблені в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справах № № 757/44694/17-ц, 654/3462/17, від 09 червня 2021 року в справі № 469/1976/19 безпідставні, оскільки зроблені в справах за інших фактичних обставин.

Аргументи касаційної скарги про те, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення, так як наявний спір про право, не беруться до уваги, оскільки визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 17 лютого 2021 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 12 травня 2022 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук