справа № 361/2/18
провадження № 2/361/23/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28 липня 2022 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Срібної Ю.О., Зазимко А.Ю., Лебідя В.Ю., Панек А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір позики, укладений 28 липня 2017 року між ним і ОСОБА_2 , та стягнути з останньої на його користь грошові кошти в розмірі 44000 доларів США.

В обґрунтування позову зазначав, що 28 липня 2017 року між ним і ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 44000 доларів США, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою. Посилався на те, що з початку 2016 року до осені 2017 року він перебував у романтичних стосунках із ОСОБА_2 , у середині 2017 року він вирішив придбати собі житло в Україні. Проте ОСОБА_2 повідомила йому, що оскільки він є іноземцем, тому за законодавством України він не має права реєструвати право власності на нерухоме майно, тому вона переконала його, що придбану нерухомість йому потрібно буде оформити на неї, хоча фактично власником буде він. Вказував, що, вважаючи, що це відповідає дійсності, він погодився на це та 14 липня 2017 року ОСОБА_2 за його кошти в розмірі 51600 грн., що було еквівалентно 19884 доларів США, придбала квартиру АДРЕСА_1 . Під час укладання цього договору купівлі-продажу квартири у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчука В.О. він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 44000 доларів США, оскільки ОСОБА_2 запевнила його, що для оформлення договору купівлі-продажу необхідна така сума коштів. Згодом, він дізнався, що як іноземець має право придбати в Україні нерухомість та усвідомив, що ОСОБА_2 обманула його щодо дійсних обставин, тому 28 липня 2017 року він звернуся до неї з проханням повернути йому кошти або придбану нерухомість. Остання запевнила, що виконає його прохання, для гарантування повернення коштів, 28 липня 2017 року вона написала йому розписку. Вказував, що ОСОБА_2 , зловживаючи його довірою, шляхом обману заволоділа його грошовими коштами в розмірі 44000 доларів США, тому даний договір позики на підставі ст. 230 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Фумельов І.О. у суді позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов. У подальшому останній подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники адвокати Колораш В.Т., Тіньковський О.Г., Позняков П.В. у суді позов не визнали, проти його задоволення заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, у якому зазначала, що у 2016 році у неї виникли романтичні стосунки з ОСОБА_4 , на початку червня 2017 року вона завагітніла від нього. Оскільки власного житла у неї не було, вона вирішила придбати собі квартиру, однак на придбання квартири їй не вистачало грошових коштів, тому вона звернулася до ОСОБА_1 з проханням позичити їй грошові кошти, на що останній погодився.

14 липня 2017 року вона уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., у день укладання зазначеного договору, 14 липня 2017 року, позивач ОСОБА_3 надав їй в борг грошові кошти в розмірі 364000 грн., що еквівалентно 14000 доларів США, які їй не вистачало для придбання зазначеної квартири. При передачі їй цих грошових коштів ОСОБА_3 не вимагав написання нею розписки, хоча вона йому пропонувала. Крім того, оскільки вона чекала на дитину, тому для пологів, матеріального забезпечення дитини, облаштування придбаного житла, вона попросила ОСОБА_1 позичити їй ще грошові кошти в розмірі 30000 доларів США, при цьому пообіцяла йому, що напише боргову розписку на загальну суму боргу в розмірі 44000 доларів США. 28 липня 2017 року вона зустрілася із ОСОБА_4 , отримала від нього грошові кошти в розмірі 30000 доларів США та написала йому розписку про отримання нею грошових коштів в розмірі 44000 доларів США у борг, терміном повернення 36 місяців. Посилалася на те, що придбана нею нерухомість є її власністю, придбана нею як за особисті кошти, так і за кошти отриманні нею в борг від ОСОБА_1 . Вважає, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, вона не вводила його в оману щодо дійсних обставин при укладенні договору позики, його доводи про зловживання нею його довірою та заволодіння нею грошовими коштами є неправдивими та не відповідають дійсним обставинам, навпаки це ОСОБА_3 , скориставшись її довірою, вмовивши її народити від нього дитину, а після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_6 відмовився зареєструвати себе батьком цієї дитини, обманув її. Посилання ОСОБА_1 на те, що вона запевняла його, що він як іноземець не має права придбавати в Україні нерухоме майно, не відповідає дійсності, оскільки він має багато знайомих в Україні, від яких міг дізнатися про те, що має право придбати будь-яку нерухомість в Україні. Доводи позивача є необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами. Просила суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 14 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2004, відповідач ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 за ціною 516370 грн.

28 липня 2017 року між позивачем ОСОБА_7 і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 44000 доларів США, які відповідач зобов`язувалася повернути позивачеві у визначений цим договором строк максимально через 36 місяців.

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись до суду з цим позовом, вказував на те, що даний договір позики має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_2 навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, повідомивши його, що він як громадянин іншої держави не може реєструвати за собою право власності в Україні на нерухоме майно, тому нерухомість яку він мав намір придбати необхідно оформити на неї, але фактично власником буде вважатися він, отримавши від нього грошові кошти на придбання нерухомості, проте дізнавшись, що він як громадянин іншої держави не обмежений у праві реєстрації права власності на нерухоме майно в України, звернувся до відповідача ОСОБА_2 з проханням повернути отримані нею кошти на придбання нерухомого майна, на що остання погодилася та як гарантування повернення коштів написала йому розписку.

У ч. 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом або договором матеріально-правові заходи, спрямовані на відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Одним із таких способів захисту є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За нормами ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Свідок ОСОБА_8 у суді показала, що вона з 2011 року знайома із ОСОБА_4 , у період 2012-2015 років у них були романтичні стосунки. Також вона знайома із відповідачем ОСОБА_2 . Їй відомо, що остання мала намір придбати житло, але оскільки у неї було всього 6000 доларів США та коштів на придбання нерухомості їй не вистачало, вона (відповідач) звернулася до ОСОБА_1 , із яким сторони перебували в романтичних стосунках, та просила позичити їй ці грошові кошти, на що він погодився. Дані обставини їй особисто підтвердив сам позивач ОСОБА_3 при спілкуванні з нею. Вказувала на те, що ОСОБА_3 має вищу освіту, володіє французькою, німецькою, українською та російською мовами, тобто є освідченою людиною, не один рік перебуває на території України та має достатньо знайомих, які могли б йому повідомити, що він як громадянин іншої держави не обмежений у праві реєструвати в Україні за собою право власності на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_2 допитана у суді як свідок, суду пояснила, що у період з 2016 року по вересень 2017 року вона перебувала у романтичних стосунках з позивачем ОСОБА_4 , на початку червня 2017 року вона завагітніла від нього. Оскільки власного житла у неї не було та для належного забезпечення майбутнього дитини вона вирішила придбати собі квартиру, однак на придбання квартири їй не вистачало грошових коштів, тому вона звернулася до позивача ОСОБА_1 з проханням позичити їй грошові кошти, на що останній погодився.

Допитаний у суді позивач ОСОБА_3 як свідок суду пояснив, що він з квітня 2016 року перебував у романтичних стосунках з ОСОБА_2 . На початку липня 2017 року він зустрів знайомого, який запропонував йому купити квартиру АДРЕСА_1 та він вирішив придбати собі це житло. У зв`язку з тим, що у нього були проблеми з документами, а саме закінчився тимчасовий строк його перебування на території України, відповідач ОСОБА_2 повідомила його, що він не може здійснити на себе реєстрацію права власності на нерухоме майно в Україні, та вони вирішили здійснити реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 на неї. Також зазначав, що вони з ОСОБА_2 домовилися про те, що коли він приведе документи в порядок, придбану ним та оформлену на ОСОБА_2 зазначену квартиру, вона переоформить на нього. Відповідач ОСОБА_2 повідомила його, що для купівлі квартири та її оформлення необхідно 44000 доларів США. 14 липня 2017 року при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчука В.О. він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 38000 доларів США, а грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, які не вистачало для придбання цієї квартири він позичив у ОСОБА_2 та через два тижні він їх повернув їй. 28 липня 2017 року ОСОБА_2 написала йому розписку про те, що вона позичила у нього 44000 доларів США строком на три роки, як гарантію повернення йому зазначеної квартири. Вказував на те, що ріелтор Кирил йому до укладення угоди купівлі-продажу квартири повідомляв, що він має право здійснювати реєстрацію права власності в Україні на нерухоме майно на себе, однак він довірився ОСОБА_2 , з якою мав намір одружитися та яка запевнила його, що він немає такого права. Вважає, що він довірився ОСОБА_2 , а вона ввела його в оману щодо дійсних обставин при укладенні договору позики.

Свідок ОСОБА_9 у суді показав, що працює ріелтором та до нього звернулися знайомі, яким терміново потрібно було продати нерухомість, а саме танхаус квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вони терміново виїжджали за кордон. Випадково зустрівшись на парковці готелю зі своїм знайомим ОСОБА_4 , з яким він знайомий близько восьми років, він запропонував йому придбати дану нерухомість, на що останній, після її огляду, погодився. Вони уклали договір про надання ріелторських послуг та сплату ОСОБА_4 винагороди за ці послуги в розмірі 2200 доларів США. 14 липня 2017 року він та його дружина ОСОБА_10 зустрілися з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 для оформлення договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна у нотаріуса. Однак ОСОБА_2 повідомила, що здійснити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 є неможливим, оскільки у нього закінчився тимчасовий строк перебування на території України та запропонувала оформити це майно на себе. У нотаріуса продавцю грошові кошти за цю нерухомість надавав саме позивач ОСОБА_3 . Також повідомив, що для укладення договору купівлі-продажу нотаріусу був необхідний реєстраційний номер облікової картки платника податків, який був відсутній у ОСОБА_1 та оскільки у нього закінчився тимчасовий строк перебування на території України, отримати швидко він його не міг. Про обставини укладення 28 липня 2017 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 договору позики грошей йому невідомо. За надані ним ріелторські послуги з ним розраховувався ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 у суді показала, що у 2016 році познайомилася з ОСОБА_4 , знайомим її чоловіка ОСОБА_9 , та ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_11 придбати танхаус квартиру АДРЕСА_1 , на що останній погодився. Однак виявилося та як пояснював їм позивач ОСОБА_3 , зі слів відповідача ОСОБА_2 , з якою у нього були відносини та яка готувала документи для його розлучення з дружиною, він не може здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно в Україні, оскільки у нього проблеми з документами. 14 липня 2017 року вони повинні були їхати до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, чекаючи в машині ОСОБА_1 . Коли він прийшов та сів до їх автомобіля з ним був якийсь хлопець та ОСОБА_3 повідомив їм, що буде здійснювати оформлення права власності на квартиру саме на цього хлопця. На що вони з чоловіком ОСОБА_9 відговорювали його. Через деякий час прийшла ОСОБА_2 та, дізнавшись, що ОСОБА_3 хоче здійснити оформлення права власності на квартиру на хлопця, повідомила ОСОБА_11 , що грошові кошти яких останньому не вистачало для купівлі квартири в розмірі 6000 доларів США вона не дасть. Після розмови ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , останній повідомив, що оформляти право власності на квартиру буде саме на неї та вони поїхали до нотаріуса. У нотаріуса розрахунок із покупцем здійснював позивач ОСОБА_3 . За надані ріелторські послуги з її чоловіком теж розраховувався останній. Про обставини укладення сторонами 28 липня 2017 року договору позики її нічого невідомо.

Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 виклав правовий висновок та зазначив, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Позивач, який звертається до суду із позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц роз`яснила, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Виходячи із зазначених норм законодавства, надавши правову оцінку показам свідків, та враховуючи, що укладений 28 липня 2017 року між сторонами договір позики, який є реальним, одностороннім договором, до якого норми ст. 230 ЦК України не застосовуються, встановлення зазначеним договором зобов`язання ОСОБА_2 повернути позикодавцеві ОСОБА_11 отриману позику в строк та у порядку, що встановлені в ньому, суд вважає, що позивачем ОСОБА_4 не доведені обставини, які не відповідають дійсності та є істотними для вчиненого ним правочину, не доведена їх наявність, яка не відповідає його волі перебувати у відносинах, породжених цим правочином, не доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями відповідача ОСОБА_2 .

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення.

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись до суду з цим позовом, не довів наявність умислу в діях відповідача ОСОБА_2 , істотність значення обставин, щодо повідомлення йому ОСОБА_2 , що він не може реєструвати на себе право власності в Україні, та сам факт цього обману при укладенні 28 липня 2017 року договору позики з відповідачем, тому у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні оспорюваного договору позики ОСОБА_3 був введений в оману з боку ОСОБА_2 , належних і допустимих доказів на підтвердження наявності обману щодо зазначених обставин позивачем суду не надано.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що належних і допустимих доказів того, що 28 липня 2017 року позивач ОСОБА_3 уклав договір позики шляхом введення його в оману відповідачем ОСОБА_2 суду не надано, тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 79, 81, 89, 259, 263 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.