П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 757/39719/21-ц

Провадження: № 22-ц/824/7568/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,

секретар Івасенко І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тузової Владислави Олександрівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитних рахунках,

у с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 16.11.2012 року він уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір банківського вкладу в сумі 20 доларів США зі сплатою 4% річних строком на 12 місяців. 11.07.2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу на суму 10 000 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців. Згідно додатку до цього договору, вкладник зобов`язується кожного місяця поповнювати вклад на суму 2 000 грн. Станом на березень 2014 року сума вкладу складала 26 000 грн.11.12.2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу на суму 4 000 грн зі сплатою 20 % річних строком на 12 місяців.17 грудня 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу на суму 8 000 доларів США зі сплатою 8 % річних на строк до 17.03.2014 року включно. 17.12.2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10% річних на строк 12 місяців.17.12.2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» також було укладено договір банківського вкладу на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10% річних на строк 12 місяців. В кінці лютого 2014 року його рахунки було заблоковано у зв`язку з окупацією Російською федерацією АР Крим.15.05.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк». Вклади позивачу не було виплачено.Зазначив, що він неодноразово звертався до банку з вимогою розблокувати рахунки, розірвати договір та виплатити банківські вклади, однак банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території АР Крим.Відповідно до статті 1061 ЦК України відповідач повинен за договорами банківського вкладу сплачувати проценти. Окрім того, оскільки банк на першу вимогу позивача вклад не повернув, на підставі ст. 625 ЦК України він повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних за порушення зобов`язання за період з 15.05.2014 року до 14.07.2021 року (день, що передує зверненню до суду).При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки є засобом майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за договорами банківського вкладу в іноземній валюті. За викладених обставин, просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь депозит за договорами банківського вкладу в сумі 2 136 643,30 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитних рахунках задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 депозит за договором від 16 листопада 2013 року №SAMDN0949, вклад «Приват-вклад 12 міс» в сумі 20 доларів США, проценти в сумі 6,93 доларів США та 0,64 долари США як 3% річних;

- за договором від 11 липня 2013 року №SAMDN9238, вклад «Стандарт на 12 міс» в сумі 24 000 грн., 33 759,13 грн. процентів, 2532,82 грн., як 3% річних та 1148,70 грн. інфляційних втрат;

- за договором від 11 грудня 2013 року №SAMDNWFD7600, вклад «Стандарт» в сумі 4000 грн., 6073,42 грн. проценти, 469,04 грн як 3% річних та 191,45 грн. інфляційних втрат;

- за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD400, вклад «Стандарт» в сумі 8000 доларів США, 4848,22 доларів США проценти, 469,04 доларів США як 3% річних;

- за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD200, вклад «Стандарт» в сумі 15000 доларів США, 11363,01 доларів США проценти та 703,56 доларів США як 3% річних;

- за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD100, вклад «Стандарт» в сумі 15000 доларів США, 11363,01 доларів США проценти та 879,45 доларів США як 3% річних;

Стягуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 11 350 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Тузова В.О. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що заява позивача про повернення банківських вкладів та повернення коштів від 02.07.2021 року не могла бути направлена ним з м. Києва з огляду на його постійне перебування та проживання на території АР Крим. Ураховуючи той факт, що будь-яка особа від імені вкладника могла направити поштою до банку заяву про розірвання договорів та повернення коштів, така заява, відповідно, не могла бути прийнята до розгляду АТ КБ «ПриватБанк», про що і було повідомлено банком у відповіді. Вказала, що чинне законодавство передбачає, що встановлення особи-підписанта документу, який направляється на адресу банку звичайною поштою, можливе лише у випадку нотаріального засвідчення підпису такої особи на відповідному документі. Також вказувала про те, що позивач, посилаючись на порушення банком його прав та невиконання перед ним обов`язку щодо повернення на першу вимогу коштів за депозитними вкладами, не доводить факту належного звернення до банку з вимогою про розірвання договорів, які є предметом спору у даній справі. Посилаючись на ст. 640 ЦК України, зазначила, що при односторонньому розірванні договору такий договір вважається розірваним з моменту отримання стороною, договір з якою розривається, повідомлення про таке розірвання. Якщо ж момент розірвання договору в односторонньому порядку встановлений сторонами саме в умовах такого договору, то, відповідно, днем розірвання договору вважається день, визначений договором. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення за відсутності доведеності порушеного права позивача та розглянув вимогу позивача, яка не підлягала задоволенню. Банк не порушував договірні зобов`язання, оскільки у матеріалах справи відсутні докази щодо подання вкладником вимоги про односторонню відмову від договорів. Суд першої інстанції неправомірно вважав вкладника розірваними, зіставивши такий момент зі зверненням позивача до суду, в той час, як із матеріалів справи не убачається, що позивач особисто заявив вимоги про розірвання договорів вкладу та отримав відмову від банку на такі вимоги, а тому його звернення до суду із вказаним позовом є передчасним.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Тарасова-Патрай К.А. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що право позивача є порушеним внаслідок незаконного передання своїх АТ КБ «Приватбанк» зобов`язань ТОВ «ФК «Фінілон», блокування рахунків позивача, а також припинення нарахування відсотків. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, розгляд справи проводи за відсутності позивача та його представника.

В судовому засіданні адвокат Тузова В.О. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 , його представник, а також представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон»в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 16 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір вкладу №SAMDN0949 «Приват-вклад на 12 міс» на суму 20 доларів США зі сплатою 4% річних.

11 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір вкладу№ SAMDN9238 «Стандарт на 12 міс» на суму 10 000 грн зі сплатою 18% річних. Згідно додатку до даного договору, сторони погодили щомісячне (з 24 числа_ поповнення рахунку НОМЕР_1 на суму 2000 грн шляхом автоматичного переказу з рахунку № 122782.

11 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір вкладу № SAMDNWFD 7600 «Стандарт» на суму 4 000 грн зі сплатою 20 % річних строком на 12 місяців.

17 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір вкладу SAMDNWFD400 «Стандарт» на суму 8000 доларів США зі сплатою 8% річних строком на 12 місяців.

17 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір вкладу SAMDNWFD200 вклад «Стандарт» на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців.

17 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір вкладу «Стандарт» на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців.

17 листопада 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «Приватбанк», що є невід'ємною частиною до цього договору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання банком вимоги позивача про повернення коштів за договорами банківського вкладу, а тому строком вимоги позивача в даному випадку є дата, що передувала дню звернення позивача до суду з даним позовом, а саме 14 липня 2021 року. Отже, саме з моменту звернення до суду із вказаним позовом слід обраховувати 3 % річних та інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Постановою Національного банку України від 19 березня 2003 року № 124 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2003 року за № 353/7674, яка на цей час втратила чинність на підставі постанови Національного банку України від 01 березня 2016 року № 129), затверджено Правила організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, в якій міститься Форма № 625 (місячна) «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку».

Зазначена Форма містить у собі відомості про усі істотні умови депозитних договорів контрагентів банку, загальний розмір зобов`язань банка за якими перевищує два мільйони гривень.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

При встановленні факту укладення депозитних договорів та внесення позивачем коштів, тягар доказування виконання обов`язків по поверненню внесених коштів та нарахованих відсотків покладається на сторону відповідача.

Згідно із приписами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, за договором за договором від 11 грудня 2013 року №SAMDNWFD7600, вклад «Стандарт» в сумі 4000 грн., за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD400, вклад «Стандарт» в сумі 8000 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD200, вклад «Стандарт» в сумі 15000 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD100, вклад «Стандарт» в сумі 15000 доларів США.

Банком визнано факт укладення депозитних договорів з позивачем, оскільки банк стверджував про переведення боргів за цими договорами на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», в підтвердження чого надавписьмові докази.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що у цивільному процесі кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем як факту укладенням з банком вищевказаних депозитних договорів, так і внесення грошових коштів у зазначених позивачем розмірах.

Тож за усіма обставинами справи факт укладення депозитних договорів та внесення грошових коштів на депозитні рахунки не є предметом спору та не заперечено відповідачем.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновокм суду першої інстанції щодо доведеності факту внесення відповідачем коштів за договором від 11 липня 2013 року №SAMDN9238, вклад «Стандарт на 12 міс» саме у сумі 24 000 грн.

Як зазначено вище, 11 липня 2013 року ОСОБА_1 подав до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву на оформлення банківського вкладу № SAMDN9238, вклад «Стандарт на 12 міс», на суму 24 000 грн зі сплатою 18% річних.

У додатку до даного договору сторони погодили щомісячне (з 24 числа_ поповнення рахунку НОМЕР_1 на суму 2000 грн шляхом автоматичного переказу з рахунку № 122782.

Однак, позивачем не доведено належними доказами факту внесення на вказаний рахунок грошових коштів саме у розмірі 24 000 грн.

Згідно наданого банком витягу з електронного додатку до договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, на рахунку позивача за договором банківського вкладу №SAMDN9238обліковувались кошти у розмірі 22 407,69 грн.

Ураховуючи принцип диспозитивності, колегія суддів доходить висновку про доведеність позовних вимог в частині повернення депозиту за вказаним договором саме у розмірі 22 407,69 грн.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі.

Слід відмітити, що аналогічні висновки щодо розгляду вказаної категорії справ були висловлені Верховним Судом у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 11 січня 2023 року у справі № 201/5390/16-ц, від 17 лютого 2023 року у справі № 757/36133/18-ц.

Вказане свідчить про те, що судова практика у даній категорії справ є сталою, а апеляційна скаргу банку не містить доводів на спростування вказаних висновків суду.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо відсутності порушеного права позивача колегія суддів ураховує наступне.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він неодноразово звертався до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договір та повернути суму банківського вкладу з нарахованими процентами, проте банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на тимчасово окупованій території АР Крим. 15.05.2014 року ПАТ «Приватбанк» винесено рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ «Приватбанк», однак вклад йому, позивачу, не повернуто. При цьому, позивач вважав, що з веденням окупаційного режиму в Криму зобов`язання між ним та банком за депозитним договором не припинились, а тому він має право на отримання від банку процентів за подальше розміщення депозиту до дня подання позову, тобто, до 14.07.2021 року, а також 3 % річних та інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, банк посилався на те, що позивач не звертався із заявою про розірвання договору банківського вкладу, відповідно, право позивача наразі не є порушеним.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Згідно Положення про порядок здійснення України вкладних (депозитних) операцій, вкладний (депозитний) рахунок - це рахунок, що відкривається банком вкладнику на договірних засадах для зберігання грошових коштів або банківських металів, що передаються вкладником банку на встановлений строк (або без зазначення такого строку) та під визначений процент відповідно до умов договору.

Отже, дострокове розірвання договору на вимогу вкладника передбачається виключно умовами договору. Питання щодо розірвання договору банківського вкладу та повернення вкладів може бути предметом судового розгляду у випадку відмови банку розірвати такий договорів та повернути кошти вкладнику.

У справі, що переглядаєтьсяумови договорів банківського вкладу передбачають право на дострокове розірвання таких договорів, зокрема, сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.

У відповіді на відзив на позовну заяву від 29.10.2021 року ОСОБА_1 вказав про те, що він проживає на тимчасово окупованій території АРК. У зв`язку з відсутністю можливості виїхати за межі АРК, він при особистій зустрічі з адвокатом передав останньому власноруч написану заяву про розірвання договорів та повернення вкладів з нарахованими процентами від 29.06.2021 року, яка була направлена адвокатом засобами поштового зв`язку на адресу банку 02.07.2021 року.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, банк наполягав на тому, що позивач не звертався у встановленому законом порядку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, підпис у його заяві не засвідчений у встановленому законом порядку ні підписом керівника банку, ні нотаріально. Отже, у банку були відсутні підстави для прийняття та розгляду вказаної заяви, оскільки з вказаної заяви неможливо ідентифікувати та верифікувати клієнта.

Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами (частини перша, третя статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

Згідно з частинами першою, другою статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.

Банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю (пункт 1 частини першої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Згідно з п.п. 1,2 пункту 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ від 14 липня 2016 року № 267 банк розкриває інформацію, що становить банківську таємницю, на письмовий запит власника або з його письмового дозволу в обсязі, визначеному в такому письмовому запиті або дозволі.

Письмовий запит та/або дозвіл клієнта до банку про розкриття інформації, що становить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, письмовий запит бенефіціара за рахунком умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним, письмовий запит обтяжувача щодо залишку коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, складається за довільною формою в паперовому або електронному вигляді.

Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку, письмовий запит фізичної особи-бенефіціара та/або обтяжувача підписується: 1) у паперовому вигляді цією особою. Її власноручний підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально; 2) в електронному вигляді в порядку, передбаченому нормативно-правовими актами Національного банку з питань застосування цифрового власноручного підпису, електронного підпису в банківській системі України.

Відповідно до Закону України «Про Національний банк України» органом, що здійснює функцію банківського регулювання, є Національний банк України, який здійснює банківське регулювання і нагляд.

Головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Пунктом 7 статті 15 вказаного Закону до повноважень правління Національного банку України віднесено видання нормативно-правових актів Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 р. за № 1172/8493, затверджено Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, згідно з пунктами 2.1 - 2.3 якої банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків.

Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються з метою встановлення ділових відносин, вчинення правочинів, проведення фінансових операцій та відкриття0закриття рахунків.

Згідно п.п. 45,46 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, банк під час здійснення верифікації клієнта/представника клієнта має підтверджувати відповідність ідентифікаційних даних особи клієнта/представника клієнта відомостям, зазначеним в отриманих від нього офіційних документах, а також відповідність оформлення офіційних документів вимогам законодавства та перевіряти їх чинність (дійсність).

Банк зобов`язаний пересвідчитися в чинності (дійсності) поданих клієнтом/представником клієнта документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства України до встановлення ділових (договірних) відносин, вчинення правочинів, проведення фінансової операції, відкриття рахунку.

Як убачається із матеріалів справи, направлена представником позивача засобами поштового зв`язку заява від 29.06.2021 року про розірвання договорів вкладів не відповідає встановленим вище вимогам, оскільки у вказаній заяві підпис ОСОБА_1 не був засвідчений ні працівником банку, ні нотаріально, що не може вважатись належним зверненням до банку із вимогою про відмову від продовження строків вкладу та розірвання договорів.

Разом з тим, вказані обставини не позбавляють позивача права на захист свого порушеного права в судовому порядку, оскільки згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Таке право особи також передбачено статтею 55 Конституції України.

Отже, в даному випадку саме позовна заява ОСОБА_1 вважається вимогою про розірвання договорів вкладу та повернення грошових коштів, як правильно вважав суд першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що позовну заяву ОСОБА_1 разом із ухвалою суду про відкриття провадження у справі банк отримав 04.10.2021 року ( а.с. 32).

В такому випадку, слід вважати, що депозитні договори розірвані за заявою позивача із 06 жовтня 2021 року.

В той же час, зі змісту позовної заяви убачається, що вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення процентів за договорами вкладу обраховані по дату звернення до суду із позовом, а саме по 14.07.2021 року.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

З огляду на викладене, а також ураховуючи межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення процентів за договором від 11 грудня 2013 року №SAMDNWFD7600 у розмірі 6073,42 грн, за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD400 у розмірі 4848,22 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD200 у розмірі 11363,01 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD100 у розмірі 11363,01 доларів США.

Однак, як виходячи із встановлених у справі обставини щодо розміру внесених позивачем коштів за договором за від 11 липня 2013 року №SAMDN9238 у розмірі 22 407,69 грн, проценти за вказаним договором підлягають перерахунку.

Отже, розмір процентів за вказаним договором становить 29 648,13 грн за період з 11.03.2014 року по 14.07.2021 року (22 407,69х18х2683/365/100) та 1360,10 грн за період з 11.07.2013 року по 11.04.2014 року, а всього 31 008,23 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи, що договори про депозити є розірваними з 06.10.2021 року, саме з цієї датиправа та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не з дати подання позовної заяви, як помилково вважав суд першої інстанції.

Аналогічних висновкій дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15.

Позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат позивачем розраховані за період з 15.05.2014 року по 14.07.2021 року, тобто, по дату пред`явлення позову.

Отже, обраховуючи 3 % річних та інфляційні втрати, починаючи з дати пред`явлення позову, суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач непозбавлений права на звернення до суду з окремим позовом про стягнення таких коштів з урахуванням обставин, встановлених у даній справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення вкладу та процентів за договором від 11 липня 2013 року №SAMDN9238, вклад «Стандарт на 12 міс» слід змінити, зменшивши суму вкладу, яка підлягає стягненню з банку на користь позивача, з 24 000 грн до 22 407,69 грн, та процентів за користування вкладом, з 33 759,13 грн до 31 008,23 грн, а в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в позові. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Тузової Владислави Олександрівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення вкладу та процентів за договором від 11 липня 2013 року №SAMDN9238, вклад «Стандарт на 12 міс» слід змінити, зменшивши суму вкладу, яка підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , з 24 000 грн до 22 407,69 (двадцяти двох тисяч чотирьохсот семи) грн. 69 коп, та процентів за користування вкладом, з 33 759,13 грн до 31 008,23 (тридцяти однієї тисячі восьми) грн. 23 коп.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасувати з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді І. М. Вербова

В. А. Нежура