справа № 361/891/21
провадження № 2/361/571/22
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2022 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Лебідя В.Ю., Панек А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю КФ.ЮА про захист прав споживача та визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір позики, укладений 31 грудня 2019 року між нею і Товариством з обмеженою відповідальністю КФ.ЮА.

В обґрунтування позову зазначала, що 31 грудня 2019 року відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю КФ.ЮА (далі ТОВ КФ.ЮА або Товариство) надано їй фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте нею не був підписаний даний договір. Всупереч ст. 8 Закону України Про електронну комерцію, ч. ч. 2, 3 ст. 13, ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України Про споживче кредитування її не повідомили письмово та не надали всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй бракувало знань для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору та вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, у порушення вимог Закону України Про захист прав споживачів Товариство не надало їй відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначило їх у змісті договору. Крім того, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, та можуть бути визнані недійсними.

Оскільки порядок акцептування пропозиції Товариством не відповідає положенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію, позивач вважає, що укладений сторонами договір про надання позики є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі, у порушення вимог ч. ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У зв`язку з цим згідно із ст. 215 ЦК України наявні всі підстави для визнання вказаного вище кредитного договору недійсним.

Позивач зазначала, що договір укладений між сторонами про надання позики на умовах фінансового кредиту містить ознаки кредитного договору. У даному договорі не вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідач ТОВ КФ.ЮА не надало їй розрахунок загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з чим реально нараховані відсотки за користування кредитними коштами є значно більшими, за зазначений у розрахунку платежів.

Вимога про нарахування і сплату неустойки, яка є явно завищеною, та є несправедливим непомірним тягарем для споживача та джерелом отримання відповідачем невиправданих додаткових прибутків.

Також її було введено в оману щодо істотних умов договору, а саме розміру відсоткової ставки за користування кредитом та їй не зазначено на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України є підставою для визнання цього правочину недійсним. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що вона погодилася на укладення зазначеного договору. Також при укладенні договору порушено принцип рівності сторін, оскільки їй запропоновано укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах.

Розмір нарахованих відсотків за кредитом перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Позивач посилалася на ч. 2 ст. 21 Про споживче кредитування, яким передбачено, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій вона просила суд розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ТОВ КФ.ЮА у судове засідання теж не з`явилося, подало до суду відзив на позов, у якому зазначало, що під час укладення з позивачем кредитного договору усіх вимог закону сторонами дотримано. 31 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 265. Укладений він був у паперовій формі та скріплений власноручними підписами сторін. 31 грудня 2019 року позивач особисто звернулася до відділення № 170 ТОВ КФ.ЮА, що знаходиться за адресою: місто Бровари Київської області, бульвар Незалежності, буд. 11. До укладення цього договору працівники відповідача їй надали інформацію, необхідну для порівняння різних тарифних умов кредитування з метою прийняття клієнтом обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, у тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Після того як ОСОБА_1 висловила свій намір укласти договір, нею добровільно надано відповідний пакет документів. На виконання вимог закону до укладення договору позивачу надано всю необхідну інформацію щодо умов отримання нею позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, ОСОБА_1 також була ознайомлена із Внутрішніми правилами надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, які також розміщені на офіційному сайті відповідача, де детально прописані всі умови отримання позики. Також до укладення договору позивача ознайомлено із паспортом споживчого кредиту. Своїм підписом позивач підтвердила, що отримала вичерпну інформацію для належної оцінки умов кредитування і можливих наслідків у разі не повернення отриманої суми позики на умовах, які були надані їй, виходячи саме з обраних нею умов кредитування. До укладення договору позивач підписала заяву про обробку персональних даних Товариством, у якій ТОВ КФ.ЮА звертало увагу позивача про необхідність виважено підійти до прийняття рішення щодо необхідності укладення кредитного договору та оцінки своєї спроможності виконати взяті на себе зобов`язання. Того ж дня, 31 грудня 2019 року на виконання умов договору ТОВ КФ.ЮА видані кошти позивачу. Остання вчиняла дії щодо виконання умов договору, сплачувала грошові кошти відповідно до взятих на себе зобов`язань. Таким чином, ОСОБА_1 мала час та можливість детально ознайомитися з усіма умовами договору, а також із усією необхідною інформацією, яка міститься у відділенні ТОВ КФ.ЮА, де чітко та зрозуміло прописані всі умови кредитування, права і обов`язки та відповідальність сторін.

Крім того зазначало, що обман, який стосується обставин, що мають істотне значення, має доводитися саме позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення нею певних дій та можливість відмовитися від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам. Особа є вільною у виборі, який підходить їй, у незрозумілій ситуації мала можливість отримати консультацію від співробітників ТОВ КФ.ЮА.

Проценти за користування кредитом і неустойка за своєю правовою природою є різними юридичними явищами, тому до спірних правовідносин щодо нарахування відсотків не може бути застосована норма п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів.

Відповідач ТОВ КФ.ЮА вважає що у даному випадку відсутні правові підстави для визнання недійсним укладеного 31 грудня 2019 року між сторонами договору, тому просило суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю та розглянути справу за відсутності представника відповідача.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627, 628 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття і зміст договору, свобода договору, закріплені загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно із ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642, 643 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд встановив, що 31 грудня 2019 року між відповідачем ТОВ КФ.ЮА (далі також Кредитодавець) і позивачем ОСОБА_1 (далі Позичальник або Клієнт) був укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 265 (далі кредитний договір).

За умовами п. 5 цього договору Кредитодавець надав Позичальникові у кредит грошові кошти в розмірі 5849 грн. на споживчі цілі, а Позичальник зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти Кредитодавцю, відповідно до умов, зазначених у договорі.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Загальні вимоги щодо чинності правочинів встановлені у ст. 203 ЦК України, зокрема, у ч. ч. 1, 3, 5 цієї статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 посилалася на порушення відповідачем ТОВ КФ.ЮА норм ч. ч. 2, 3 ст. 13, п. 5 ч. 3 ст. 18, ч. ч. 1, 2, 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів; ч. ч. 2, 3 ст. 9, ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування; ст. 8, ч. 6 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України Про електронну комерцію, тому просила суд визнати недійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений 31 грудня 2019 року між нею і ТОВ КФ.ЮА.

За змістом положень ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України Про споживче кредитування.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про споживче кредитування у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

У ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України Про споживче кредитування у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності). Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.

У матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, підписаний 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 , де міститься інформація про умови кредитування, зокрема, розмір процентної ставки 365,00 %, тип процентної ставки фіксована, загальні витрати за кредитом із розрахунку 5849 грн. на 30 днів 1754 грн. 70 коп., орієнтована загальна вартість кредиту 7603 грн. 70 коп. та реальна річна процентна ставка 365,00 %.

Серед іншого позивач ОСОБА_1 , посилаючись на п. 5 ч. 3 ст. 18, ч. ч. 1, 2, 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, зазначала, що вимога про нарахування та сплату неустойки є явно завищеною, відповідачем під час укладення договору її було введено в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, стосовно непомірно високої відсоткової ставки, оскільки розмір нарахованих відсотків перевищує розмір заборгованості за кредитом. Також вона посилалася на порушення Товариством вимог ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування. Вказувала на те, що у договорі не вказана ціна та сукупна вартість кредиту.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

За змістом ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

За умовами п. 5 договору сума кредиту складає 5849 грн., строк дії договору з 31 грудня 2019 року по 29 січня 2020 року, але в будь-якому випаду до повного виконання зобов`язання з можливістю пролонгації. Процентна ставка в день 1 %, процентна ставка в день у разі прострочення 2,5 %. У підпункті 5.2 цього договору зазначений порядок повернення кредиту, сплати процентів та пені. У підпункті 5.3 договору вказаний розпис сукупної вартості кредиту, зокрема, процентна ставка в день становить 1 % 58 грн. 49 коп., реальна річна процентна ставка 365,00 %, загальна (орієнтовна) вартість кредиту 7603 грн. 70 коп.

Відповідно до п. 8 цього договору виконання зобов`язань Клієнта перед Товариством забезпечується неустойкою. У випадку порушення цього договору, Товариство має право нараховувати неустойку (штраф, пеню). Із 41 календарного дня прострочення кредиту нараховується пеня в розмірі 2,5 %. Розмір неустойки (штрафу, пені) визначається із урахуванням обмежень Закону України Про споживче кредитування.

Із наданого ТОВ КФ.ЮА розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором вбачається, що станом на 05 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 має перед Товариством заборгованість у загальному розмірі 8332 грн. 01 коп., з яких: 5746 грн. 31 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2585 грн. 70 коп. заборгованість за відсотками.

Також у п. 9 оспорюваного договору наявний графік платежів, у якому зазначено дату платежу, його розмір та складові, строк користування кредитом.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на недодержання відповідачем у момент укладення кредитного договору положень ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України Про захист прав споживачів, ст. 8, ч. 6 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України Про електронну комерцію, зокрема, зазначала, що договір був укладений в електронній формі, проте вона його не підписувала відповідним електронним цифровим підписом. Проте, дослідивши матеріали справи, вказані обставини не знайшли свого підтвердження, оскільки кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, заяву про надання згоди на обробку персональних даних ТОВ КФ.ЮА, акт про видачу грошових коштів були підписані 31 грудня 2019 року особисто та власноручно позивачем ОСОБА_1 .

Зміст оспорюваного кредитного договору містить положення про предмет, порядок та умови надання позики в умовах фінансового кредиту, порядок повернення кредиту та строк дії договору, розпис сукупної вартості кредиту, порядок та умови укладання і припинення договору, відмови у наданні та одержанні кредиту, відповідальність за невиконання взятих зобов`язань, графік сплати платежів.

В укладеному сторонами в письмовій формі кредитному договорі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір плати за користування кредитними коштами, реальна процентна ставка, права та обов`язки Кредитодавця та Позичальника.

Підпис Позичальника в оспорюваному договорі є письмовим підтвердженням ознайомлення позивача ОСОБА_1 у письмовій формі з інформацією про умови кредитування, зокрема, сукупною вартістю кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, а також іншої інформації, надання якої є необхідним при укладенні кредитного договору.

Виходячи з презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 до укладення оспорюваного договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 265 від 31 грудня 2019 року була ознайомлена з умовами кредитування належним чином, позивачем не доведено введення її відповідачем в оману щодо істотних умов договору, Позичальник погодилася на отримання нею кредитних коштів саме на таких умовах, що визначені кредитним договором, її волевиявлення на отримання кредиту було вільним, умови кредитного договору не суперечать нормам чинного законодавства.

Підписанням позивачем кредитного договору підтверджується те, що ОСОБА_1 до підписання договору була ознайомлений Товариством з умовами кредитування ТОВ КФ.ЮА та повністю погодилася з ними, підписавши цей договір, Позичальник підтвердила, що вона у чіткій та зрозумілій письмовій формі отримала від Кредитодавця усю інформацію необхідну для укладення нею договору.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що через неналежну інформованість з боку відповідача ТОВ КФ.ЮА та необізнаність вона не могла в повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, оскільки його умови належним чином детально їй не були роз`яснені, не є визначеною законом правовою підставою для визнання недійсним укладеного сторонами 31 грудня 2019 року договору надання позики на умовах фінансового кредиту № 265.

За змістом ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що при укладенні зазначеного договору права позивача ОСОБА_1 порушені не були, оспорюваний нею кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України, жодних порушень законодавства при його укладенні та виконанні цього договору відповідачем не допущено, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів порушення Товариством норм чинного законодавства України, що могло б бути правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним, тому суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 259, 263 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю КФ.ЮА про захист прав споживача та визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.