ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/143/22

Головуючий у першій інстанції Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/672/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності і тривалим невиконанням судового рішення,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 09 лютого 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради (далі Департамент), в якому просив визнати, що протиправна бездіяльність Департаменту встановлена рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року поза межами розумного строку виконання рішення призвела до моральної шкоди, яку слід стягнути на його користь у розмірі 75 000 грн.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що має право на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021року у справі № 620/3016/20 за його адміністративним позовом було визнано протиправними дії УПСЗН щодо нарахування та виплати йому щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у меншому розмірі, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком, а також зобов`язано нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу. Судове рішення набрало законної сили 06 травня 2021 року, на виконання якого 15 червня 2021 року судом видано виконавчий лист. Проте відповідач тривалий час у добровільному порядку не виконував судове рішення, посилаючись на те, що бюджетні призначення для виконання судового рішення про стягнення відповідних коштів не відкривались. Остаточно рішення суду було виконано лише 23 грудня 2021 року.

Указував, що протиправні дії відповідача та невиконання останнім протягом 8 місяців ухваленого на його користь судового рішення призвели до глибоких душевних страждань та руйнування звичайного способу життя, значного погіршення його стану здоров`я, гіпертонічних кризів, приниження його честі та гідності, як військовослужбовця. Такі моральні страждання оцінив у 75 000 грн.

Рішенням від 09 лютого 2022 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з Департаменту на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Департамент, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку суду першої інстанції про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди діями Департаменту. В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що визнання у судовому порядку бездіяльності державного органу протиправною ще не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та про відсутність обов`язку доводити це. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року стосується лише зобов`язання нарахувати та виплатити недоотримані позивачем кошти та жодним чином не стосується питання наявності чи відсутності факту заподіяння останньому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Указує, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду виконано повністю 22 грудня 2021 року, і будь-які дії/рішення/бездіяльність Департаменту у процесі виконання зазначеного рішення не визнавалися судом протиправними у порядку адміністративного судочинства.

Посилається на ту обставину, що згідно з п.п. 1 п. 1 постанови КМУ від 19 лютого 2020 року № 112 у 2020 році виплату до 5 травня грошової допомоги, передбаченої ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проводило Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі відповідним структурним підрозділам з питань соціального захисту населення. У той же час, забезпечити перерахування коштів Міністерству соціальної політики з метою виплати грошової допомоги мали Міністерство фінансів та ДКСУ. Отже, Департамент визначається лише як виконавець процесу здійснення виплати разової грошової допомоги і позбавлений можливості встановлювати розмір такої виплати.

Зауважує на тому, що виплата вказаної грошової допомоги стягувачам на виконання судових рішень здійснена Департаментом у черговості, яка визначена п. 7 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду у 2021 році, який затверджено постановою КМУ від 26 серпня 2021 року № 902, і затримка повного виконання рішення адміністративного суду не є надмірно тривалою, а наведені позивачем у позові рішення ЄСПЛ щодо стягнення моральної шкоди стосуються справ, у яких невиконання судових рішень національних судів тривало декілька років.

Також наголошує на тому, що суд, стягнувши моральну шкоду з Департаменту, вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги ОСОБА_1 стосувалися стягнення завданої шкоди саме з Державного бюджету України.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції констатував наявність підтвердженого належними доказами причинного зв`язку бездіяльності Департаменту відносно позивача, яка виразилася у тривалому невиконанні судового рішення, та завданою йому моральної шкодою. Суд указав, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я внаслідок виплати у заниженому розмірі грошової допомоги, а також доказів приниження його честі й гідності.

Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, а також тієї обставини, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, з огляду на тривалість невиконання судового рішення, розмір заборгованості та строки її погашення, ступінь вини відповідача, характер та тривалість моральних страждань позивача, глибину його душевних страждань, втрату звичайного способу життя у зв`язку із необхідністю вивчення нормативно-правових актів та звернення до суду, районний суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральних збитків буде стягнення на користь позивача 1 000 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 23), зокрема, на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вважаючи, що за 2020 рік отримав разову грошову допомогу до 5 травня у неповному розмірі, позивач звернувся до УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради із заявою про нарахування і виплату йому недоплаченої суми такої допомоги, загальний розмір якої повинен становити вісім мінімальних пенсій за віком (а.с. 11-12), проте отримав відповідь за підписом начальника управління, за змістом якої разову грошову допомогу позивачеві виплачено відповідно до вимог законодавства у розмірі 1 390 грн (а.с. 13-14).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року (справа № 620/3016/20) визнано протиправними дії УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в меншому розмірі, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком. Зобов`язано Департамент нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплачених сум (а.с. 56-58). Рішення суду набрало законної сили 06 травня 2021 року.

На виконання даного рішення Чернігівським окружним адміністративним судом 18 травня 2021 року видано виконавчий лист № 620/3016/20, який ОСОБА_1 скерував на примусове виконання до органу державної виконавчої служби (а.с. 18).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 15 червня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с. 38-39).

Лист директора Департаменту від 26 липня 2021 року містить інформацію про те, що з метою виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду Департаментом добровільно, ще до відкриття виконавчого провадження, здійснено перерахунок ОСОБА_1 недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, який становив до сплати 6 800 грн (а.с. 40).

З повідомлень від 26 липня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 08 жовтня 2021 року, 08 листопада 2021 року, 06 грудня 2021 року, 04 січня 2022 року та 19 березня 2022 року вбачається, що Департамент неодноразово інформував Департамент соціального захисту населення Чернігівської ОДА щодо потреби в бюджетних асигнуваннях для забезпечення виконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі рішень на користь стягувачів (а.с. 41-47).

Згідно з довідкою Департаменту від 30 грудня 2021 року на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року по справі № 620/3016/20 ОСОБА_1 22 грудня 2021 року було перераховано частину грошової допомоги до 5 травня у розмірі 6 800 грн через АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 53).

Зазначені грошові кошти отримані позивачем 23 грудня 2021 року, що підтверджується випискою по надходження по картці/рахунку на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 20).

Звернувшись з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що моральні страждання заподіяні йому протиправними діями державного органу Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, а також тривалим невиконанням ухваленого на його користь судового рішення.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування та їх посадовими особами визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, за матеріалами справи встановлено, що позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій.

Відповідно до положень ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Вважаючи, що за 2020 рік отримав разову грошову допомогу до 5 травня у неповному розмірі, позивач звернувся до Департаменту із заявою про нарахування і виплату йому недоплаченої суми такої допомоги, проте отримав відповідь, що допомога виплачена йому у відповідності до вимог законодавства.

Протиправність наведених вище дій Департаменту щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги у меншому розмірі, ніж визначено законодавством, встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 620/3016/20, яке набрало законної сили.

З наведеного вбачається, що протягом 2020-2021 років ОСОБА_1 , звертаючись до Департаменту та оскаржуючи у судовому порядку дії уповноважених посадових осіб указаного державного органу, фактично доводив наявність у нього права на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у визначеному законодавством розмірі, яке передбачене ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На переконання позивача, саме через протиправність дій Департаменту щодо відмови у нарахуванні та виплаті передбаченого законодавством розміру грошової допомоги до 5 травня він був змушений відстоювати свої права та інтереси в судовому порядку, що вкрай обмежувало його у спілкуванні з сім`єю та призвело до глибоких душевних страждань, руйнування життєвих планів, соціальних зв`язків, він постійно відчував негативні переживання та психоемоційну напругу, з`явились нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи. Крім того, завдана моральна шкода полягає у приниженні його честі і гідності як військовослужбовця, враховуючи ті обставини, що він і досі не повернувся до мирного життя, продовжує проходження військової служби і захищає Україну, яка фактично перебуває у стані війни. Указані обставини є доводами позову про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади.

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями Департаменту, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі 1 000 грн, яку належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, врахував тривалість невиконання судового рішення, розмір заборгованості та строки її погашення, ступінь вини відповідача, характер та тривалість моральних страждань позивача, глибину його душевних страждань, втрату звичайного способу життя у зв`язку із необхідністю вивчення нормативно-правових актів та звернення до суду.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується фізичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На думку колегії суддів, з урахуванням тривалості судового процесу, у якому безпосередньо позивач участі не брав, оскільки справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, не надмірно тривалого за часом невиконання рішення суду, а саме, з 15 червня 2021 року (дати відкриття виконавчого провадження) до 22 грудня 2021 року (дати фактичного виконання грошового зобов`язання), характеру та обсягу душевних страждань позивача, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, розмір моральної шкоди у сумі 1 000 грн судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстав для його зменшення не вбачається, у зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє доводи скаржника щодо невмотивованості судового рішення при визначенні розміру відшкодування.

Колегія суддів вважає, що позивачем належними доказами не доведено як завдання йому моральної шкоди у розмірі 75 000 грн, так і погіршення його стану здоров`я саме через неправомірні дії відповідача, про що правильно зазначив районний суд у своєму рішенні. Також матеріали даної цивільної справи не містять належних доказів приниження честі і гідності ОСОБА_1 саме як військовослужбовця, що було б зумовлено неправомірними діями відповідача, та є предметом судового розгляду за його позовом.

Апеляційний суд вважає також, що матеріалами даної справи спростовуються доводи апеляційної скарги Департаменту щодо відсутності наміру порушити права позивача та вини у спричиненні останньому моральної шкоди, оскільки неправомірність дій посадових осіб Департаменту встановлена наявним у справі судовим рішенням, яке набрало законної сили. Правова невизначеність, на яку посилається відповідач, як підставу для звільнення від обов`язку відшкодування моральної шкоди, не може призводити до порушення законних прав та інтересів особи, особливо, якщо вона створюється з боку органів та установ, які діють від імені держави.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко