ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4464/22 Справа № 213/316/22 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповіда-Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2022 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 30 березня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ :

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він в період з 04.02.1976 по 02.10.2009 працював на підприємстві відповідача на різних посадах, де підпадав під вплив шкідливих факторів, що стало причиною виникнення у нього хронічного професійного захворювання.

Первинним оглядом МСЕК від 27.10.1997 року йому було визначено 25 % втрати професійної працездатності, а при повторному огляді 02.11.2006 встановлено 25 % втрати професійної працездатності - безстроково.

У зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання порушено нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений постійно проходити стаціонарне лікування, що завдає позивачу моральних страждань.

Просив стягнути з ПРАТ «ІНГЗК» на його користь 162 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Відповідач ПРАТ «ІНГЗК», будучи незгодним з ухваленим судовим рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення ставить питання про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що в Довідці МСЕК відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання, тому ця довідка не є доказом заподіяння позивачеві моральних страждань, а є доказом для отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, які здійснює відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. Вказує, що позивачу було відомо про шкідливі умови праці і він свідомо обрав собі таку роботу, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації та більшу оплату праці, хоча і мав можливість змінити робоче місце та запобігти розвитку професійного захворювання, тому наявний причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням та діями самого позивача.

Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 є застрахованою особою і має можливість скористатися наданими йому правами відповідно до Закону України «Про загальне обов`язкове державне соціальне страхування.

Окрім того, відповідач не погоджується з визначеним судом до відшкодування розміром моральної шкоди, який від вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності виваженості та справедливості.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 04.02.1976 року по 01.10.2009 року працював в ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» помічником машиніста, машиністом екскаватора, слюсарем черговим та з ремонту обладнання ДФ. 02.10.2009 був звільнений у зв`язку із переведенням до ТОВ «Промисловий ремонт» за п.5 ст.36 КЗпПУ, звідки був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію 31.01.2013. Загальний стаж роботи позивача в ПРАТ «ІНГЗК» - становить 33 роки 07 місяців 28 днів.

Медичним висновком Криворізького НДІ гігієни праці та профзахворювань закладу охорони здоров`я ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 14.07.1997 позивачу встановлено діагноз: двосторонній кохлеарний неврит справа з помірною, зліва зі значною стадією зниження слуху (II, III ст.). Захворювання визнано професійним, рекомендоване раціональне працевлаштування поза впливом шуму.

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23.09.1997, професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: конструктивні недоліки машин, механізмів, обладнання. Причиною професійного захворювання зазначена довготривала робота в умовах впливу шуму, рівень якого перевищував ГДР у 2-4 рази.

З метою ліквідації і запобігання виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) комісією було запропоновано начальнику рудника «ІнГЗК» забезпечити машиністів екскаваторів засобами індивідуального захисту від шуму і суворо контролювати їх застосування.

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, висновком медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 при первинному огляді 27.10.1997 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25% (двосторонній хронічний неврит) по 01.10.1998. Згідно з довідкою профпатологічної МСЕК від 28.10.2004, позивачу встановлена ступень втрати професійної працездатності з 1 листопада 2004 року до 1 листопада 2006 року у розмірі 25 %. В подальшому, а саме: 02 листопада 2006 року позивачу встановлена ступень втрати працездатності у розмірі 25 % безстроково.

Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема довідкою №98 від 15.07.1997, випискою із історії хвороби за 2008 рік, індивідуальною програмою реабілітації інваліда від 09.06.2006, з яких видно, що він потребує лікування, і проходив його в закладах охорони здоров`я з приводу скарг на зниження слуху на обидва вуха, періодичний головний біль, запаморочення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами ст.ст.440, 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, ст..153 КЗпП України й виходив з того, що оскільки позивач працював на підприємстві відповідача та отримав професійне захворювання, тому він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, який не створив безпечні та нешкідливі умови праці.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди та її завищеного розміру, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України).

Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Доводи сторони відповідача щодо недоведеності вини підприємства у заподіянні позивачеві моральної шкоди та відсутності підстав для її відшкодування були предметом розгляду судом першої інстанції та як правильно зазначив суд, обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця, а внаслідок професійного захворювання, позивач змушений проходити додаткове медикаментозне лікування, переносить фізичні страждання, відчуває негативні наслідки втрати слуху, які є незворотними, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, що у сукупності підтверджує заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з обставин справи, врахував період роботи позивача (понад 33 роки) в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 25 % з 02.11.2006 року безстроково, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків профзахворювання, і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди в розмірі 75 000 гривень, з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Доводи, викладені в апеляційній скаргзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну правову оцінку, рішення суду відповідає вимогам закону, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: