ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/738/21 Номер провадження 22-ц/814/1380/22Головуючий у 1-й інстанції Чайка І.В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Філоненко О.В.,

представника позивача, АТ «Банк Кредит Дніпро», - адвоката Дюжева І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року

у справі за первісним позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами

та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У лютому 2021 року позивач, Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро»), звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , відповідно до якої прохав стягнути заборгованість за кредитними договорами у розмірі 186 952,88 грн, а також судовий збір в розмірі 2 804,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (АТ «Банк Кредит Дніпро») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 7462 від 15.08.2018 року, згідно з яким банк надав грошові кошти у тимчасове платне користування, а ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання повернути наданий кредит та сплатити проценти. У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 08.12.2020 року утворилась заборгованість у сумі 104 638,87 грн, яка складається з: 62 478,77 грн залишок строкового кредиту; 2 943,64 грн залишок нарахованих строкових відсотків; 12 338,71 грн - залишок простроченого кредиту; 26 777,75 грн - залишок прострочених відсотків; 100,00 грн залишок прострочених комісій.

Крім того, між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено ще один кредитний договір № 8106 від 26.09.2019 року, відповідно до якого Банк встановлює позичальнику кредитний ліміт, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит та плату за користування кредитом. Сума виданого кредиту становила 63 500,00 грн. У порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 08.12.2020 становить 82 314,01 грн, яка складається з: 50 415,14 грн - залишок строкового кредиту; 0,01 грн - залишок нарахованих строкових відсотків; 9 034,81 грн залишок простроченого кредиту; 4,05 грн - залишок прострочених відсотків; 22 860,00 грн - залишок прострочених комісій.

Також, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі в розмірі 2 804,30 грн. (судового збору)

30.03.2021 року ОСОБА_1 подано зустрічну позову заяву, в обґрунтування якої ОСОБА_1 зазначила, що 31.10.2019 року між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 7462, а також 26.09.2019 року між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 8106.

На даний момент вона виконує свої обов`язки за кредитними договорами відповідно до графіку. Однак, за кредитним договором № 8106 згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія. Нарахування комісії вона вважає незаконними. Вказаний кредитний договір вона вважає таким, що порушує її права як споживача та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговуванням кредиту з наступних підстав.

В кредитному договорі відсутнє обґрунтування щомісячного розрахунково-касового обслуговування, а саме що входить в цю послугу і що фактично зроблено АТ «Банк Кредит Дніпро» для можливості встановлення фактичної вартості послуги, яка фактично надана не була.

Вважає, що встановлення обов`язку позичальника по сплаті комісії за обслуговування кредиту та інших ніж плата за користування кредитивними коштами є несправедливими та незаконними. Плата послуги повинна бути розумною та пропорційною, відповідати обсягу та характеру виконаної банком роботи під час надання такої послуги. Встановлення у пункті 1 кредитного договору щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не може вважатися самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Просила визнати п. 1.1 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року частково недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину; здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за комісію за кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 року в рахунок погашення суми тіла кредиту.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року первісний позов Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задоволено у повному обсязі:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитними договорами в сумі 186 952,88 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 804,30 грн, а всього 186 757,18 грн;

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору - відмовлено в повному обсязі.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог АТ «Банк Кредит Дніпро» відмовити.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Вказувала, що рішення місцевого суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не дослідив та не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляді справи.

Зазначала, що суд не взяв до ваги, що позивач включив до Кредитного договору розрахункове касове обслуговування у сумі 79 724,25 грн, яка за своєю суттю є платою за користування вказаним кредитом. В договору відсутнє обґрунтування щомісячного розрахунково касового обслуговування, а саме , що входить в цю послугу, та що фактично зроблено для можливості встановлення фактичної вартості послуги. Ця послуга є несправедливою та незаконною. Вона повинна бути розумною та пропорційною та відповідати обсягу та характеру виконаної банком роботи під час надання такої послуги.

Вказувала, що не враховано місцевим судом правові висновки, викладені в постанові Верховного суду України у справі № 6-1746цс 16, Верховного Суду у справі № 583/3343/19; №755/16663/16ц, рішення місцевих судів в аналогічних спорах (справа №199/7014/20; №461/2662/20; №180/1434/20; №204/7657/20; №204/7658/20), а також вимоги ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» прохали рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували про дотримання судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права.

Щодо явки учасників справи та наявності підстав для відкладення розгляду справи.

Сторони у справі належним чином повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи.

29.06.2022 на електронну адресу Полтавського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 (без підпису ЕЦП) про відкладення розгляду справи, вказуючи на те, що на території України введено воєнний стан, вона є переселенкою, крім того, перебуває на 22 тижні вагітності.

Заслухавши думку учасників процесу, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апелянт, ОСОБА_1 , реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), та її неявка в судове засідання не перешкоджає для розгляду справи апеляційним судом.

Наведені причини неявки в судове засідання (введення воєнного стану в країні, наявність статусу переселенця та вагітність апелянта) самі по собі не є поважними причинами для відкладення розгляду справи. До матеріалів справ не додано жодного доказу на підтвердження факту об`єктивної неможливості прибути в судове засідання чи реалізувати своє право на забезпечення участі у судового засіданні представника, у тому числі, шляхом у участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав відкладення розгляду справи.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Щодо порядку розгляду справи судом першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи місцевий суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Відкриваючи провадження у справі за позовом Банку про стягнення заборгованості за кредитними договорами, суд першої інстанції призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (а.с. 26-27 т. 1).

Після пред`явлення відповідачем у справі зустрічного позову про визнання кредитного договору частково недійсним суд першої інстанції ухвалою від 12.07.2021 року прийняв зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та продовжив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження зі стадії судового розгляду. (а.с. 122 - 123 т. 1)

У відповідності з вимогами статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Разом з тим, згідно з частиною 4 статті 193 ЦПК України у випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

При розгляді справи місцевий суд зазначені норми процесуального права не врахував.

Прийнявши зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом місцевий суд зобов`язаний був постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У відповідності з вимогами п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Щодо суті спору

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 26.09.2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 8106, відповідно до умов якого останній надано в розпорядження кредитні кошти в розмірі 63 500 грн строком до 26.10.2022 зі сплатою комісії за обслуговування кредиту та відсотків.

Пунктом 1.1 вказаного Кредитного договору, передбачено, що Банк надає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а Клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі.

Пунктом 1.2 вказаного Кредитного договору визначено, що за цим договором банк надає клієнту грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 63 500 грн. Строк кредитування 36 місяців, кінцева дата повернення кредиту 25 вересня 2022 року. Цільове призначення: на споживчі потреби. Також визначено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 26.09.2019 року по 25.07.2020 року складає 5% від суми кредиту; з 26.07.2020 року по 25.04.2021 року - 4% від суми кредиту; з 26.04.2021 по 26.01.2022 року - 3% від суми кредиту; з 26.01.2022 року по 26.09.2022 року - 1,95 % від суми кредиту. Також визначено розмір та порядок сплати процентної ставки за користування кредитом.

Взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 року Банк виконав своєчасно та повністю, надавши ОСОБА_1 в розпорядження грошові кошти, що останньою визнається.

В порушення умов цього Кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконувала.

Станом на 08.12.2020 заборгованість за Кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 становить 82 314,01 грн, з якої: 50 415,14 грн - залишок строкового кредиту, 0,01 грн - залишку нарахованих строкових відсотків залишок нарахованих строкових відсотків; 9 034,81 грн залишок простроченого кредиту; 4,05 грн- залишок прострочених відсотків; 22 860,00 грн - залишок прострочених комісій.

Крім того, 31.10.2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 7462, відповідно до умов якого останній надано в розпорядження кредитні кошти в розмірі 74 817,48 грн. строком до 29.10.2021 зі сплатою комісії за обслуговування кредиту та відсотків.

Взяті на себе зобов`язання за вказаним Кредитним договором № 7462 від 31.10.2019 року Банк виконав своєчасно та повністю, надавши ОСОБА_1 в користування грошові кошти, що останньою визнається.

В порушення умов цього договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконувала.

Станом на 08.12.2020 заборгованість за Кредитним договором № 7462 від 31.10.2019 становить 104 638,87 грн., з якої: 62 478,77 грн залишок строкового кредиту; 2 943,64 грн залишок нарахованих строкових відсотків; 12 338,71 грн - залишок простроченого кредиту; 26 777,75 грн - залишок прострочених відсотків; 100,00 грн залишок прострочених комісій.

Задовольняючи позовні вимоги Банку та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує взяті на себе кредитні зобов`язання, та нею не доведено порушення АТ «Банк Кредит Дніпро» будь-якої норми діючого законодавства України, які б стали підставою для визнання пункту 1.1 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 недійсним. Окрім того, оскаржуючи неправомірність нарахування комісії за вказаним кредитним договором, ОСОБА_1 не просить визнати недійсним пункт 1.2. цього Кредитного договору, у якому безпосередньо визначено розмір, строки та порядок сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Щодо наявності підстав для визнання недійсним п.1.1 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Місцевий суд вірно встановив, що позивач за зустрічним позовом прохала визнати недійсним п. 1.1 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року. (а.с. 63-65 т. 1)

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог місцевий суд вірно встановив, що пунктом 1.1. Кредитного договору, передбачено, що Банк надає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а Клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі.

Відмовляючи у визнанні вказаного пункту договору недійсним, місцевий суд вірно дійшов висновку про те, що розмір, строки та порядок спалити комісії за обслуговування кредитом визначено не в пункті 1.1, а в пункті 1.2 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року.

Таким чином, позивачка оскаржуючи неправомірність нарахування комісії, фактично не просить визнати недійсним кредитний договір саме в частинні нарахування таких платежів, а просить визнати недійсним кредитний договір саме в частині обов`язку позичальника здійснити таку сплату.

Апеляційний суд зазначає, що виключно позивач наділений правом визначати межі розгляду справи судом згідно з його позовними вимогами та несе усі ризики вибору ефективного способу правового захисту.

Визнання недійсним пункту 1.1. Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року автоматично не тягне за собою визнання недійсними інших умов (пунктів) цього договору, якими передбачено сплату щомісячної комісії та її розмір.

Враховуючи зміст позовних вимог за зустрічним позовом місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним п. 1.1. Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування».

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині правильності висновків місцевого суду не спростували.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 також прохала здійснити зарахування грошових коштів сплачених нею як плата за комісію за Кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 року, в рахунок погашення суми тіла кредиту.

Відповідно до абзацу 2 ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Плата за розрахунково-касове обслуговування передбачена законодавством України, зокрема Закону України «Про споживче кредитування», як на момент укладення Кредитного договору, так і продовжує існувати на даний час.

Враховуючи положення діючого законодавства України, банкам дозволено самостійно визначати розмір витрат на розрахунково-касове обслуговування.

Так, пунктом 1.2. Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року сторони визначили, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить: з 26.09.2019 року по 25.07.2020 року - 5% від суми кредиту; з 26.07.2020 року по 25.04.2021 року - 4% від суми кредиту; з 26.04.2021 по 26.01.2022 року - 3% від суми кредиту; з 26.01.2022 року по 26.09.2022 року - 1,95 % від суми кредиту.

З позовної заяви вбачається, що позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги тією обставиною, що банк не мав право включати умови про комісію до договору, що банк не надав їй всю інформацію щодо умов кредитування, ввів її в оману, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Зазначеним обставинам місцевий суд надав вірну правову оцінку та вірно вказав, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, місцевий суд вірно дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилалась позивач за зустрічним позовом, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто, вказані посилання ОСОБА_1 є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.2 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року, яким встановлено щомісячний розмір комісії та порядок її нарахування та сплати.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ( ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Оцінивши наявні в справі докази, місцевий суд вірно дійшов до висновку про відсутність підстав для здійснення зарахування в погашення суми тіла кредиту грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на комісію за Кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 року.

Апеляційний суд зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного суду України у справі № 6-1746 цс 16 є нерелевантним, оскільки в цій справі суд не надавав оцінку обставинам згідно з вимогами Закону України «Про споживче кредитування».

Є нерелевантним також і посилання в апеляційній скарзі на рішення Амур нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.05.2021 року у справі № 199/7014/20, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2021 року у справі 3 204/7657/20, Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2021 року у справі 3 461/2662/20, Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23.03.2021 року у справі 3 180/1434/20 та інших рішень місцевих судів, в зв`язку з тим, що вказані судові рішення не є прецедентними та, на відміну від даної справи, де позивачка не порушує вимоги про визнання недійсними пункту 1.2 Кредитного договору № 8106 від 26.09.2019 року, позивачі у цих справах порушували питання про визнання недійсними конкретних умов (пунктів) кредитного договору, якими безпосередньо було передбачено сплату позичальником щомісячної плати за обслуговування кредиту.

З таких самих підстав не приймаються до уваги і доводи апеляційної скарги про врахування постанов Верховного Суду у справах №761/12139/19, №755/16663/16 та інших, зазначених апелянтом.

Щодо позовних вимог банку за первісним позовом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Місцевий суд вірно встановив, що заборгованість відповідача за обома кредитними договорами складає загалом 186 952,88 грн, а саме:

За Кредитним договором № 7462 від 15.08.2018 року станом на 08.12.2020 року заборгованість у сумі 104 638,87 грн, з якої:

- 62 478,77 грн залишок строкового кредиту;

- 2 943,64 грн залишок нарахованих строкових відсотків;

- 12 338,71 грн - залишок простроченого кредиту;

- 26 777,75 грн - залишок прострочених відсотків;

- 100,00 грн залишок прострочених комісій.

За Кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 року станом на 08.12.2020 заборгованість у сумі 82 314,01 грн, з якої:

- 50 415,14 грн - залишок строкового кредиту;

- 0,01 грн - залишок нарахованих строкових відсотків;

- 9 034,81 грн залишок простроченого кредиту;

- 4,05 грн- залишок прострочених відсотків;

- 22 860,00 грн - залишок прострочених комісій.

Встановивши вказані обставини, місцевий суд вірно стягнув суму боргу у розмірі 186 952,88 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності заборгованості висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, серед іншого (пункт 7 вказаної статті), якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи те, що місцевим судом порушений порядок розгляду справи рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки по суті позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі, в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» підлягає стягненню судовий збір, сплачений Банком за подачу позову до суду у розмірі 2 804,30 грн. (а.с. 24 т. 1)

Оскільки в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду та у суді першої інстанції відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 7 ч. 3 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за Кредитним договором № 7462 від 15.08.2018 року та Кредитним договором № 8106 від 26.09.2019 року, що утворилась станом на 08.12.2020 в загальній сумі 186 952,88 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» судовий збір в розмірі 2 804,30 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко