Справа № 143/1428/18
Провадження № 22-ц/801/1150/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 рокуСправа № 143/1428/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2022 року, ухвалене суддею Погребищенського районного суду Вінницької області Бойком А.В.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ТАС АГРО Захід» та в подальшому, уточнюючи позовну заяву та змінюючи предмет позову, просив скасувати запис про проведену реєстрацію та запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 3,2827.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ТАС АГРО Захід» 05.01.2006 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3,2827, кадастровий номер :10:000:0157, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» 15.04.2008 за №83, строком на 10 років.

ОСОБА_1 вказує, що в 2018 році йому стало відомо, що 17.09.2010 за № 9 було зареєстровано додаткову угоду до договору оренди землі строком на 20 років. Позивач стверджує, що не підписував з відповідачем додаткової угоди, а про її наявність дізнався лише після закінчення терміну дії основного договору. Вважає додаткову угоду недійсною, так як він її не укладав та не підписував.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ТОВ «ТАС АГРО Захід» подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.11.2019 було замінено первісного відповідача ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» на належного відповідача ТОВ «ТАС АГРО Захід».

Ухвалою суду від 26.10.2021 залучено до участі у справі правонаступників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Скасовано запис про проведену реєстрацію ДП «Центр ДЗК» від 17.09.2010 за №89 додаткової угоди. Скасовано рішення державного реєстратора від 01.02.2018 №39471720 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки до договору оренди земельної ділянки та зобов`язано відповідача повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказану земельну ділянку. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із рішенням, ТОВ «ТАС АГРО Захід» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи являється недопустимим доказом у справі. Вказує, що суд необґрунтовано відмовив відповідачу у проведенні додаткової експертизи, чим порушив право на доказування та принцип змагальності сторін. В свою чергу судом не враховано практику Верховного Суду. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що додаткова угода є неукладеною. Також, судом порушено права відповідача на участь в судовому засіданні, яке було призначено на 18.04.2022, оскільки належним чином не повідомлено відповідача про судове засідання та порушено норми ч.5 ст. 128 ЦПК України.

В свою чергу представник позивачів подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, про причини неявки не повідомили. Суд вирішив розглянути справу у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що його волевиявлення на укладення додаткової угоди до договору оренди землі було відсутнє, оскільки такої угоди він не підписував.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,2827 га, кадастровий номер :10:000:0157, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (Т.1 а.с. 25).

05.01.2006 між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 10 років. Договір зареєстровано 15.04.2008 за №83 у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» (Т.1 а.с. 6-7). Отже, строк користування земельною ділянкою відповідачем мав закінчитись 15.04.2018.

17 вересня 2010 року здійснена державна реєстрація (запис №89) додаткової угоди до вказаного договору оренди, строком на 20 років (Т.1 а.с. 8).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, додаткова угода зареєстрована разом з договором і в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення №39471720 від 01.02.2018) (Т.1 а.с. 12).

З висновку судової-технічної та почеркознавчої експертизи від 09.07.2019 за №2401/2402/19-21 слідує, що підписи від імені ОСОБА_1 в додатковій угоді до договору оренди землі (дата 05.01.2006 №854), площею 3,2827 га, кадастровий номер :10:000:0157, - виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.1 а.с. 217-222).

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до загальних вимог письмової форми правочину, останній вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ЦК України).

Наявність підпису є невід`ємною складовою та реквізитом письмової форми договору, має підтверджувати наміри, волевиявлення учасників правочину і, водночас, забезпечувати їхню ідентифікацію.

Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі (ст. 14 ЗУ «Про оренду землі»).

Ч. 1, 2 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» визначають істотні умови договору оренди землі. Якщо у договорі оренди землі відсутня одна з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушені вимоги статей 4 6, 11, 17, 19 цього Закону, то це є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року констатовано, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

На підтвердження вказаних обставин щодо неукладення спірного договору належним доказом є висновок експерта, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_1 у графі «орендодавець» додаткової угоди до договору оренди землі, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч.2,3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відтак, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Додаткова угода була зареєстрована в Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» 17.09.2010 за № 89 та в державному реєстрі речових прав 01.02.2018 за № 39471720).

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19, від 16 лютого 2022 року у справі №143/1432/18

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі і № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Власником спірної земельної ділянки кадастровий номер :10:000:0157 на час подання позову був ОСОБА_1 , після смерті якого успадкували її ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою, площею 3,2827 га, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, реєстрація права оренди на вищевказану земельну ділянку за відповідачем по справі, коли додаткову угоду до договору оренди позивач фактично не підписував, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної Вінницькою філією ДП «Центр ДЗК» 17 вересня 2010 року за № 89.

Водночас, судом обґрунтовано зазначено, що позовні вимоги в частині скасування запису державної реєстрації речового права потрібно розуміти як скасування рішень про проведену державну реєстрацію речового права, а саме додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції встановивши, що спірний договір, укладений від імені орендодавця підписаний не ним, а іншою особою, тобто є неукладеним, та враховуючи висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанцій про повернення позивачу належних йому на праві власності земельної ділянки.

Доводи скаржника про те, що суд необґрунтовано відмовив відповідачу у проведенні додаткової експертизи, чим порушив право на доказування та принцип змагальності сторін, не заслуговують на увагу і до уваги колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Так, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції за клопотанням позивача було призначено судову почеркознавчу експертизу, висновок якої міститься в матеріалах справи.

Однак заперечуючи позов, відповідач звертався до суду з клопотанням про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи, оскільки у нього виник сумнів у висновку експерта, в задоволенні якого ухвалою суду від 15.04.2022 йому було відмовлено (Т.3 а.с. 6).

Відмовляючи в призначенні додаткової судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для визнання висновка неповним чи неясним, або таким, що суперечить іншим матеріал справи чи викликає сумніви в його правильності.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що в судове засідання був викликаний експерт, який надав пояснення, щодо вчиненого ним висновку.

Разом із тим, експертним висновком надано відповіді на всі поставлені перед експертом питання, відповіді чіткі та однозначні, висновок відповідає вимогам належності, достовірності та допустимості.

Зокрема, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.06.2022 у задоволенні клопотання ТОВ «ТАС АГРО Захід» про призначення додаткової почеркознавчої експертизи відмовлено (Т.3 а.с. 61).

Таким чином, оскільки висновок експерта проведеної експертизи мав чіткий характер, експертом надано вичерпні відповіді на поставлені питання, при цьому експерт був допитаний у судовому засіданні, судом першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання, яке не було належним чином мотивоване, про проведення додаткової експертизи.

Суд першої інстанції надав достатнє та обґрунтоване мотивування відсутності підстав для проведення у справі додаткової експертизи.

Доводи апеляційної скарги, спрямовані на незгоду відповідача із висновком експертизи, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи являється недопустимим доказом у справі, апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду, не впливають на правильність постановленого рішення, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом не враховано висновки Верховного суду викладені у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20, також не приймаються до уваги, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У цій справі застосовано інше нормативно-правове регулювання, ніж застосовано у справі, яка переглядається, з урахуванням встановлених у ній конкретних обставин.

Щодо посилання скаржника не врахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції було враховано дану постанову суду. Також, враховано нові правові позиції Верховного суду в аналогічних правовідносинах, зокрема постанова Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 по справі №145/2047/16-ц.

Також не заслуговують на увагу доводи, що судом порушено права відповідача на участь в судовому засіданні, яке було призначено на 18.04.2022, належним чином не повідомлено відповідача про судове засідання та порушено норми ч.5 ст. 128 ЦПК України. Так, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач був належним чином повідомлений щодо судового засідання на 18.04.2022.

Так, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції відкладено судове засідання на 15.04.2022, про що відповідача було повідомлено належним чином (Т.2 а.с. 238).

15.04.2022 відповідно до протоколу судового засідання судом розглянуто клопотання щодо призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи та розглянуто справу по суті, що було підставою для видалення до нарадчої кімнати, а 18.04.2022 по виходу з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Також, апеляційний суд наголошує на тому, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді першої інстанції, при цьому відповідач неодноразово був присутнім в судових засіданнях та висловлював свою думку щодо позовних вимог.

Вказані доводи не призводять до неправильного вирішення спору по суті, а тому не може бути скасоване законне та справедливе судове рішення з вказаних підстав.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про задоволення позову.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване, справедливе рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк