Номер провадження: 22-ц/813/5059/22
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Морозова Олексія Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи це тим, що 07.11.2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Машкіною Н.О., та зареєстрований в реєстрі за № 1547. За умовами Договору позики відповідач отримала у позивача грошові кошти у розмірі 3 667 200 гривень, що в еквіваленті складає 160 000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору (п. 1 Договору позики). В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_1 житловий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку до нього, площею 0,1 га, кадастровий номер :03:001:0349, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору іпотеки посвідченого 07.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. за реєстровим №1548. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.06.2017 року у справі №520/11710/16-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики від 07.11.2015 року та іпотечного договору від 07.11.2015 року недійсними, та відшкодування моральної шкоди, та разом з тим, задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики у сумі 135 000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 3 520 816,20 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 07.05.2016 року по 23.01.2017 року, що складає 80 952,00 грн., та судовий збір у сумі 6890 грн., що в загальній сумі складає 3 601 768,20 гривень, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.08.2017 року. Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на вищевказані рішення суду було залишено без задоволення. 08.12.2019 року приватним виконавцем Качуркою В`ячеславом Вікторовичем, відкрито виконавче провадження № 60911643 з примусового виконання вище вказаного рішення суду. У зв`язку із оголошенням третіх прилюдних торгів такими, що не відбулися, приватним виконавцем, на підставі постанови від 31.08.2020 року та акту від 31.09.2020 року про передачу предмета іпотеки стягувачу, передано позивачу в рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 520/11710/16-ц виданого 12.09.2017 року Київським районним судом м. Одеси, за ціною третіх електронних торгів 3 025 820,00 грн, у тому числі вартість житлового будинку з господарчими будинками та спорудами 2 299 850,00 грн, вартість земельної ділянки 725 970,00 грн, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни нереалізованого майна. 26.11.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Куркан Н.Ф., позивачу було видано свідоцтво №2553 про право власності на житловий будинок та свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . За рахунок прийняття вказаного вище майна, було частково погашено заборгованість відповідача перед позивачем за Договором позики, у розмірі 3 025 820,00 гривень, з урахуванням якого розмір заборгованості відповідача, становить 494 996.20 гривень. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором позики, вважає, що у нього існує право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України, та просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні збитки, за період грудень 2020 - травень 2021, у розмірі 35 144,72 гривень та 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 15.06.2018 року по 15.06.2021 року у розмірі 267 461,16 гривень, що всього становить 302 605,88 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2021 рокувідмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Морозов Олексій Вікторовичподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будучи в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 05.07.2022 року на 14-30 г., сторони всудове засідання не з`явилися.

Заяв про відкладення розгляду справи від сторін у справі не надходило.

Колегія суддів звертає увагу, що справа розглядається в судах з червня 2021 року (період подачі позову), а в апеляційному суді з листопада 2021 року (період подачі апеляційної скарги).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що:

- передача стягувачу ОСОБА_1 житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки до нього, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови АСВП №60912235 приватного виконавця, виконавчого округу Одеської області Качурко В.В., від 31.08.2020 року та актом приватного виконавця про передачу предмета іпотеки від 31.08.2020 року відбулася шляхом позасудового врегулювання;

- після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки) відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є недійсними.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- 07.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1547;

- за умовами Договору позики ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 667 200 гривень, що в еквіваленті складає 160 000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору (п. 1 Договору позики);

- в забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_1 житловий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку до нього, площею 0,1 га, кадастровий номер :03:001:0349, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.06.2017 року у справі №520/11710/16-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.08.2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики від 07.11.2015 року та іпотечного договору від 07.11.2015 року недійсними, відшкодування моральної шкоди, задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики у сумі 135 000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 3 520 816,20 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 07.05.2016 року по 23.01.2017 року, що складає 80 952,00 грн., та судовий збір у сумі 6890 грн., що в загальній сумі складає 3 601 768,20 гривень;

- постановою Верховного Суду від 06.11.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на вищевказані рішення суду було залишено без задоволення;

- постановою АСВП №60912235 приватного виконавця, виконавчого округу Одеської області Качурко В.В., від 31.08.2020 року та актом приватного виконавця про передачу предмета іпотеки від 31.08.2020 року, передано стягувачу ОСОБА_1 , в рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 520/11710/16-ц виданого 12.09.2017 року Київським районним судом м. Одеси, за ціною третіх електронних торгів 3 025 820,00 грн., у тому числі вартість житлового будинку з господарчими будинками та спорудами 2 299 850,00 грн., вартість земельної ділянки 725 970,00 грн, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна не реалізоване майно предмет іпотеки: житловий будинок з господарчими будинками та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку до нього, площею 0,1 га, кадастровий номер :03:001:0349, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 26.11.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Н.Ф. видано свідоцтво №2553 про право власності на житловий будинок та свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1

- за рахунок предмета іпотеки було частково погашено заборгованість ОСОБА_3 за Договором позики, а саме у розмірі 3 025 820,00 гривень, у зв`язку з чим розмір несплаченої заборгованості становить 494 996,20 гривень.

- відповідно до розрахунку інфляційних збитків та 3% річних за період грудень 2020 року - травень 2021 року, у розмірі 35 144,72 гривень та 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 15.06.2018 року по 15.06.2021 року у розмірі 267 461,16 гривень, загальна сума збитків становить 302 605,88 гривень.

Колегія суддів виходить з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12).

Зі змісту постанови про передачу майна - предмету іпотеки в рахунок погашення боргу від 31.08.2020 року вбачається, що у провадженні приватного виконавця Качурка В.В. перебувало зведене виконавче провадження АСВП № 60912235 по примусовому виконанню виконавчого листа № 520/11710/16-ц виданого 12.09.2017 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики у сумі 135 000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 3 520 816,20 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 07.05.2016 року по 23.01.2017 року, що складає 80 952,00 грн., та судовий збір у сумі 6890 грн., що в загальній сумі складає 3 601 768,20 гривень.

З матеріалів справи не вбачається та судом не встановлені обставини зловживання ОСОБА_1 своїми правами стягувача.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу 12.09.2017 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває протягом всього періоду невиконання (в тому числі часткового), яке однак виходячи з принципу диспозитності, в даній справі обмежено позовними вимогами заявленими за період з 15.06.2018 року до 15.06.2021 року, тобто останніми трьома роками, що передували зверненню до суду з даним позовом.

При таких обставинах позивач має право на стягнення інфляційних збитків та 3% річних, як це передбачено п. 8 Договору позики, який повністю узгоджується з ч.2 ст. 625 ЦК України.

Встановивши, що передача стягувачу ОСОБА_1 житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки до нього, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена на підставі постанови АСВП №60912235 приватного виконавця, виконавчого округу Одеської області Качурко В.В. від 31.08.2020 року та акту приватного виконавця про передачу предмета іпотеки від 31.08.2020 року, суд першої інстанції вважав, що дана передача майна у власність позивачу відбулась шляхом позасудового врегулювання, що передбачено ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» і тому після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки) відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є недійсними.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлювалось, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом статті 49 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час набуття іпотекодержателем майна у власність, встановлювалось, що протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.

Буквальне тлумачення наведених положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» та статті 41 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що законодавцем встановлено різні способи позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки: статтею 36 Закону України «Про іпотеку» шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки, а статтею 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу з прилюдних торгів на підставі рішення суду та виконавчого напису нотаріуса.

Згідно з статтею 591 ЦК України якщо публічні торги оголошено такими, що не відбулися, предмет застави може бути за згодою заставодержателя та заставодавця переданий у власність заставодержателя за початковою ціною, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні по суті положення містить частина восьма статті 47 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якою передбачено, що якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що наслідки, передбачені частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» та аналогічні наслідки, передбачені частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII (щодо фізичних осіб), про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними застосовується до правовідносин іпотекодержателя та боржника, у яких стягнення на предмет іпотеки відбулось у способи, визначені статтею 36 Закону України «Про іпотеку», а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі.

Як встановлено судом, передача позивачу майна-предмета іпотеки в рахунок погашення боргу, відбулась в межах примусового виконання за виконавчим листом, який виданий 12.09.2017 року Київським районним судом м. Одеси на підставі судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики від 07.11.2015 року у розмірі 135 000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 3 520 816,20 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 07.05.2016 року по 23.01.2017 року, що складає 80 952,00 грн., та судовий збір у сумі 6890 грн., що в загальній сумі складає 3 601 768,20 гривень.

Передача майна (житлового будинку з господарськими будівлями та земельною діялнкою), яке є предметом іпотеки, стягувачу, відбулася у зв`язку з нереалізацією його на електронних торгах в порядку ст. 49 Закону України «Про іпотеку» і наявністю у стягувача пріоритету іпотекодержателя і права залишити це майно за собою за початковою ціною третіх прилюдних торгів 3025 820 грн. шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, яким стягувач скористався в силу закону.

Тобто залишення майна за позивачем в порядку ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з нереалізацією його на електронних торгах в межах процедури примусового виконання судового рішення, не є позасудовим врегулюванням (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону або права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону).

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав вважати, що часткове погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки, створює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки) в силу частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 334/7136/17.

Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Постанова державного виконавця про передачу іпотечного майна та акт приватного виконавця про передачу предмета іпотеки датовані 31.08.2020 року, в той час, як свідоцтво про право власності на житловий будинок та на земельну ділянку видані на ім`я позивача приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.І. 26.11.2020 року.

При таких обставинах часткове погашення боргу відбулося з часу передачі приватним виконавцем предмета іпотеки стягувачу 31.08.2020 року, а не 26.11.2020 року, коли позивачем у нотаріуса були отримані свідоцтва про право власності на житловий будинок та на земельну ділянку.

Тому колегія суддів здійснює розрахунок інфляційних збитків та 3% річних наступних чином.

Сума боргу - 3 520 816 грн., період стягнення 3% річних з 15.06.2018 року по 31.08.2020 року 809 днів. Тобто 3 520 816 грн. * 3% = 105 624,48/365= 289,38* 809 днів = 234 108,42 грн.

Інфляційні збитки щодо суми боргу 3 520 816 грн. за період з 15.06.2018 року до 15.06.2021 року позивачем в районному суді не заявлені, що з урахуванням вимог диспозитивності унеможливлюють їх оцінку та розгляд судом апеляційної інстанції.

Сума боргу після часткового погашення 31.08.2020 року, становить 494 996 грн., період стягнення інфляційних збитків та 3% річних з 01.09.2020 року по 15.06.2021 року.

Індекс інфляції за період з вересня 2020 року до травня 2021 року розраховується так: (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) = 1.10123178

Інфляційне збільшення: 494 996,00 x 1.10123178 - 494 996,00 = 50 109,33 грн.

3% річних за період з 01.09.2020 року по 15.06.2021 року-288 днів. Тобто, 494 996 *3% 14 849,88/365=40,68*288 днів= 11 715,84 грн.

Враховуючи наведене, загальна сума стягнення становить: 234 108,42 + 50 109,33 +11 715,84 = 295 933,59 грн.

При таких обставинах позовна вимога про стягнення інфляційних збитків та 3% річних на загальну суму 302 605,88 грн. за прострочення виконання зобов`язання за договором позики підлягає задоволенню частково - у розмірі 295 933,59 грн. В решті вимоги слід відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в порядку нового апеляційного перегляду справи ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково 295 933,59 грн., що становить 95,87% від заявлених вимог 302 605,88 грн., то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути з урахуванням пропорційності судовий збір сплачений за подання позову до суду 3 086,79 грн. та за подання апеляційної скарги 4 539,10 грн., а всього 7 625,89 грн., що з урахуванням пропорційності задоволених вимог становить 7 310 грн. 94 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Морозова Олексія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики у загальній сумі 295 933 грн. 59 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 310 грн. 94 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15 липня 2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова