Ухвала

06 липня 2022 року

м. Київ

справа № 369/16588/18

провадження № 61-2114св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірина Євгенівна,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман І. Є. (далі - державний реєстратор), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позов мотивований тим, що 06 вересня 2007 року між ним і Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правексбанк» (далі - ПАТ «КБ «Правексбанк») укладено кредитний договір № 416-026/07Р, за яким банк зобов`язався надати йому кредит в розмірі 2 525 000 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним і ПАТ «КБ «Правексбанк» 13 вересня 2007 року укладено договір іпотеки № 416-026/07Р, згідно з яким він передав банку в іпотеку нерухоме майно - незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 .

31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 416-026/07Р до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором та за договором від 06 червня 2017 року відступило право вимоги за договором іпотеки ОСОБА_2

20 вересня 2017 року державним реєстратором Лєйман І. Є. на підставі рішення за індексним номером 37223297 від 22 вересня 2017 року здійснено державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . Договір відступлення права вимоги від 02 червня 2017 року № 02/06/17, укладений між

ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», містить безумовні ознаки договору факторингу, водночас ОСОБА_2 не є банком чи фінансовою установою, тому не мав права укладати правочин, який має ознаки факторингу. Державний реєстратор здійснила реєстрацію права власності в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 без наявності необхідних документів, зокрема вимоги про усунення порушень, доказів факту завершення 30-денного строку на усунення порушень та сплату кредиту, копії кредитного договору, розрахунку заборгованості. Крім того, реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена без його оцінки.

Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297, від 22 вересня 2017 року, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297 від 22 вересня 2017 року, згідно з яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки для зобов`язань, які виникли за кредитним договором, характерним є спеціальний суб`єкт, кредитодавцем може бути банк чи інша установа, яка має право на здійснення фінансових операцій, та внесена до реєстру фінансових установ. Фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги. З укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги. Аналогічна позиція вже була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Отже, на підставі договору відступлення права вимоги від 06 червня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Семеновою Г. В. за реєстровим № 1641, ОСОБА_2 не перейшло право вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 416-026/07Р, а відтак і не перейшло право вимоги за договором іпотеки від 13 вересня

2007 року № 416-026/07Р, яким було забезпечено виконання основного зобов`язання. Таким чином у ОСОБА_2 відсутнє і право реєструвати за собою право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, викладеного в зазначеному договорі іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року змінено в мотивувальній частині, викладено її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що дійшовши висновку про невідповідність укладеного 02 червня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ОСОБА_2 договору про відступлення прав вимоги положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд залишив поза увагою статтю 204 ЦК України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину і згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована в силу вимог закону (нікчемність) або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Вказаний договір про відступлення прав вимоги не є нікчемним, оскільки на рівні норм ЦК України або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність правочину про відступлення права вимоги фізичній особі за кредитним договором. Отже, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України такий договір є оспорюваним правочином. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц,у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16. В установленому законом порядку зазначені договори про відступлення прав вимоги судом недійсними не визнані і їх презумпція правомірності позивачем не спростована.

Разом з тим позов ОСОБА_1 підлягає до задоволенння з наступних підстав. В позовнній заяві позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора в тому числі з підстав порушення відповідачем ОСОБА_2 вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідач не здійснив оцінку предмета іпотеки.

В пункті 3.2.2 договору іпотеки сторони врегулювали порядок та спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору. Зокрема у п.п. 3.2.2.4. та 3.2.2.5 зазначено, що вартість предмета іпотеки визначається незалежним суб`єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна, а у випадку перевищення вартості предмета іпотеки над сумою майнових вимог іпотекодержатель зобов`язується сплатити різницю іпотекодавцю протягом 10 днів. Отже, і законом і договором іпотеки прямо визначена необхідність при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення його вартості на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Судом встановлено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу відповідач ОСОБА_2 не провів оцінку предмета іпотеки. Докази про проведення оцінки нерухомого майна та надання її реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, не надані відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції. Непроведення такої оцінки призвело до порушення прав позивача, передбачених пунктами 3.2.2.4-3.2.2.6 розділу 3.2.2 договору іпотеки та законом, щодо відшкодування йому перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що свідчить про неправомірність звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно і наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів враховує, що апеляційні скарги ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» не містять доводів щодо незаконності рішення в частині непроведення оцінки нерухомого майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується тим, що частина четверта статті 367 ЦПК України покладає на суд обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги. Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Аргументи учасників справи

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить передати справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України; скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення; розподілити судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини щодо оцінки майна не входять до предмету доказування у межах предмету позову у цій справі. Ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 25 грудня

2015 року № 1127, не передбачено надання державному реєстратору звіту про оцінку майна. Зміст наведених правових нормах засвідчує, що визначено вичерпний перелікобов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18).

Натомість у постанові Верховного Суду № 917/2101/17 від 19 червня 2019 року, на яку посилається суд апеляційної інстанції та яка у свою чергу була прийнята з посиланням на позицію Великої Палати Верховного Суду від 20 березня

2019 року № 306/2053/16-ц, зроблено висновок, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною при зверненні стягнення на майно у позасудовий спосіб та підлягає дослідженню при розгляді спору про скасування реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем.

Разом з тим така оцінка відповідачем проведена, а відповідний звіт про оцінку наявний у відповідача, яка має значення виключно у спорі про захист прав іпотекодавця, якщо ціна предмету іпотеки виявиться більшою за розмір забезпечених іпотекою вимог, та не є підставою для скасування рішення державного реєстратора.

При відсутності позовних вимог про визнання недійними договорів про відступлення прав вимоги, місцевий суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог та не постановивши рішення про недійсність цих договорів одночасно зазначив, що ці договори є недійсними.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі

№ 521/18393/16-ц; існує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 917/2101/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 306/2053/16-ц).

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 06 вересня 2007 року між ОСОБА_1 і АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Правекс Банк», укладено кредитний договір № 416-026/07Р, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 2 525 000,00 грн строком до 06 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 і АКБ «Правекс Банк» 13 вересня 2007 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 416-026/07Р, згідно якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку (літера «А») з надвірнии будівлями і спорудами, огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), що розташоване на АДРЕСА_2 .

17 червня 2008 року державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ під час виконання виконавчого напису № 2517 від 22 травня 2008 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором накладено арешт на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди, огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2) на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва 28 вересня 2012 року у справі

№ 6-1249/12 видано виконавчий лист для примусового виконання рішення Постійно діючого незалежного третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» від

04 липня 2012 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором.

31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав із ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулось відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором відповідачу ОСОБА_2 та за договором від 06 червня 2017 року відступило право вимоги за договором іпотеки.

22 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_2 вручив ОСОБА_1 особисто під розписку вимогу від 12 червня 2017 року про погашення заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року у розмірі

6 721 560,53 грн.

20 вересня 2017 року державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на незавершений будівництвом житловий будинок (літера «А») та надвірні будівлі і споруди: огорожа (№ 3-6), колодязь

(№ 1), каналізаційну яму (№ 2), що розташований: АДРЕСА_2 , на підставі рішення від 22 вересня 2017 року, підставою виникнення права власності вказано договір про відступлення права вимоги за № 1641 та договір іпотеки № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 24 листопада 2017 року у справі № 6-1249/12 замінено стягувача ПАТ «КБ «Правекс-Банк» на ОСОБА_2 у виконавчому провадженні на примусове виконання виконавчого листа

№ 6-1249/12, виданого Печерським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення в тому числі і з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня

2007 року у розмірі 4 526 808,78 грн.

У пункті 3.2.2 договору іпотеки № 416-026/07Р, укладеного 13 вересня 2007 року між позивачем і ПАТ «КБ «Правексбанк», сторони врегулювали порядок та спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору. Зокрема у п.п. 3.2.2.4. та 3.2.2.5 зазначено, що вартість предмета іпотеки визначається незалежним суб`єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна, а у випадку перевищення вартості предмета іпотеки над сумою майнових вимог іпотекодержатель зобов`язується сплатити різницю іпотекодавцю протягом 10 днів.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частин першої, другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, в чинній редакції - частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статті 18 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) зроблено висновок, що «за змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18) зроблено аналогічний висновок.

Схожий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). Проте в цій постанові одночасно вказано, що «при цьому суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_3 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016 року) не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення».

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16 червня 2021 року в справі

№ 761/11601/19 (провадження № 14-102цс21), повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначила, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020 року у справі № 914/953/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 921/353/19. Наведене свідчить про те, що суди однаково застосовують висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах № 306/1224/16-ц, 306/2053/16-ц та приходять до подібних висновків про те, що відсутність оцінки предмета іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Обміркувавши норми основного регулятора приватних відносин, яким є ЦК України, вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, з урахуванням принципу розумності, колегія суддів вважає:

в справі, що переглядається, апеляційний суд єдиною підставою скасування рішення державного реєстратора від 22 вересня 2017 року про реєстрацію право власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зазначив відсутність доказів про проведення оцінки нерухомого майна та надання її реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, що призвело до порушення прав позивача щодо відшкодування йому перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя;

законодавство в сфері державної реєстрації прав визначає вичерпний перелік обов`язкових для подання документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення (до внесення змін до Порядку № 1127 Постановою КМ № 189 від 26 лютого 2020 року) не передбачало необхідність подання державному реєстратору оцінки предмета іпотеки;

при здійсненні державної реєстрації безспірність заборгованості не перевіряється;

права іпотекодавця у такому випадку можуть бути ефективно захищені шляхом відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Томунеподання державному реєстратору документа про оцінку предмета іпотеки при проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не може бути єдиною підставою для задоволення позову про скасування такої державної реєстрації.

З урахуванням наведеного, без відступу від загального висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити остаточне рішення у цій справі.

Європейський суд з прав людини зауважив, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

У зв`язку із наведеним колегія суддів уважає за необхідне відступити від висновку, викладеного упостанові Великої Палати Верховного Суду від

20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) та вказати, що неподання державному реєстратору документа про оцінку предмета іпотеки при проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не може бути єдиною підставою для задоволення позову про скасування такої державної реєстрації, оскільки при здійсненні державної реєстрації безспірність заборгованості не перевіряється, а права іпотекодавця можуть у такому випадку бути ефективно захищені шляхом відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задовольнити.

Передати справу № 369/16588/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук