Справа № 182/8659/21
Провадження № 2/0182/1284/2022
28.06.2022 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді Багрової А.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Снєгульської В.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та як законний представник дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
Заяви по суті справи.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.
Свої вимоги мотивує тим, що у належному йому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований він та його син ОСОБА_8 , 1983 року народження.
У 2018 році, під час відсутності позивача вдома, без його відома та дозволу, ОСОБА_8 заселив у вказаний вище будинок свою співмешканку ОСОБА_2 разом із її дітьми.
З тих пір відповідач порушує правила співжиття, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, жодним чином не допомагає позивачеві в утриманні будинку та прибудинкової території, постійно вчиняє скандали, принижує ОСОБА_1 , який є особою похилого віку і болісно сприймає таку поведінку. Позивач неодноразово просив ОСОБА_2 виїхати з його будинку, звертався з цього приводу до правоохоронних органів, однак до теперішнього часу відповідач цього не зробила. При цьому,вона має власне житло у с-щі Кам`янському Нікопольського району.
Враховуючи, що проживання ОСОБА_2 разом із дітьми у належному позивачеві будинку створює йому перешкоди у користуванню власністю, доставляє моральних страждань, а відповідач відмовляється у добровільному порядку покинути житло, не зважаючи на те, що має власне, ОСОБА_1 просить суд виселити відповідача разом із її дітьми з його будинку, без надання їм іншого житлового приміщення.
Відповідач відзив на позов не подавала.
Треті особи пояснень по справі не надавали.
У судове засідання учасники справи не з`явилися.
Від позивача та його представника надійшли заяви про слухання справи за їхньої відсутності, у якій на задоволенні позову наполягають, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.114,115).
Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.78,88,94,97), однак у судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.
Причини неявки третіх осіб невідомі, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.95,96).
З урахуванням того, що відповідачеві про розгляд справи у суді відомо, однак вона повторно не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала, суд, на підставі ст.ст. 224, 280 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення).
Процесуальні дії у справі.
23.12.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву, залучено до участі у справі у якості третьої особи орган опіки та піклування в особі виконкому Нікопольської міської ради (а.с.28-29).
09.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.60).
Судом встановлено.
Позивачеві ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1316 від 15.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.О., належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина будинку на підставі цього ж Договору купівлі-продажу зареєстрована за дружиною позивача ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10-12,17,37). Після її смерті Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 105/2019, з якої вбачається, що ОСОБА_9 заповіту не залишила, із заявою про прийняття спадщини у порядку спадкування за законом звертався лише ОСОБА_1 (а.с.103). Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 не видавалося (а.с.102-112).
Згідно з довідкою квартального комітету № 2 м. Нікополя від 02.12.2021, відомостями виконавчого комітету Нікопольської міської ради РГ-3563/21 від 22.12.2021, за вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає разом із сином ОСОБА_8 , 1983 року народження (а.с.20,36).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у належній їй на праві приватної спільної часткової власності двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.26,52-55).
Разом із тим, відповідач разом зі своїми п`ятьма дітьми мешкає у будинку позивача, що підтвердила у судовому засіданні 09.02.2022 року (а.с.56-59), чим чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому будинком, які полягають у душевних стражданнях, спричинених неналежною поведінкою відповідача, та матеріальних витратах на оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території. При цьому, дозволу на її вселення позивач не давав, а з приводу протиправної поведінки співмешканки сина звертався до правоохоронних органів (а.с.19). Всі комунальні послуги у будинку позивач оплачує самостійно (а.с.18).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Суд приймає до уваги, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є людиною похилого віку, згоду на вселення ОСОБА_2 не давав, та спільне проживання у будинку загальною площею 53,9 кв.м разом із відповідачем та її дітьми, які фактично є сторонніми особами, можуть негативно впливати на його душевний спокій та змушують переживати матеріальні труднощі, оскільки він самостійно оплачує комунальні послуги. При цьому, відповідач має інше житло, у якому зареєстрована, та не надала доказів неможливості використання його для свого проживання.
Відповідач користується будинком позивача не на підставі договору, закону, заповіту або рішення суду, вселилася самовільно та без правової підстави. Сторони не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що виселення відповідача, яка при цьому має інше житло, разом із дітьми буде пропорційним у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції та виправданим по відношенню до прав позивача на повагу до приватного житла.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, оплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом, у сумі 908 грн. (а.с.1).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319,391,405,406 ЦК України, ст.ст. 12,13,18,62,64,76,81,89,141,263-265,268,280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права користування житлом, виселивши ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду (м. Кривий Ріг) протягом 30 днів з дня його повного складення.
Повний текст рішення складено 01.07.2022 року.
Дані про учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;
представник позивача - ОСОБА_10 на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4640, виданого Радою адвокатів Дніпропетровської області 23.01.2020 року, Договору № 2/22 про надання правової допомоги від 14.02.2022, Ордеру серії АЕ № 1126681 від 14.02.2022 (а.с.70-72),
відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ;
Суддя: А. Г. Багрова