ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2084/22 Справа № 202/2221/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпата Ольга Миколаївна, про визнання права власності на частину житлового будинку, скасування заборони відчуження; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпата Ольга Миколаївна, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним спадкового договору, встановлення факту невиконання розпоряджень за спадковим договором, скасування запису про його державну реєстрацію, усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпата Ольга Миколаївна, про визнання права власності на частину житлового будинку, скасування заборони відчуження.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2014 року між нею і ОСОБА_5 було укладено спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М.

За умовами цього договору вона зобов`язалася виконувати розпорядження відчужувача ОСОБА_5 , а в разі його смерті, вона набуває право власності на 49/100 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом, у зв`язку з посвідченням цього договору, накладено заборону відчуження вказаного житлового будинку до припинення його дії.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5

29 грудня 2014 року вона звернулась до державного нотаріуса із заявою про зняття заборони відчуження 49/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , але листом від 29 грудня 2014 року їй було відмовлено у зв`язку з тим, що вона не надала свідоцтво про смерть ОСОБА_5 та оригінал документу на частину житлового будинку.

Пізніше їй стало відомо, що всі ці документи знаходяться у відповідача.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати за нею права власності на 49/100 часток домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , та скасувати заборону відчуження цієї частини домоволодіння, накладеної державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпата Ольга Миколаївна, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним спадкового договору, встановлення факту невиконання розпоряджень за спадковим договором, скасування запису про його державну реєстрацію, усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав: 51/100 частина ОСОБА_6 і 49/100 частин ОСОБА_7 , його і померлого ОСОБА_5 матері і самому ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 15 листопада 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 .

Після смерті останньої відкрилася спадщина на 49/200 частин вказаного домоволодіння. Спадкоємцями за законом були він і його брат ОСОБА_5 , який був хворою і безпорадною людиною і з 2011 року по день смерті проживав з ним однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , де за ним здійснювала догляд його дружина ОСОБА_2 .

У встановлений законом строк він не звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2015 року йому визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері. Але після його звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки 10 вересня 2014 року ОСОБА_5 , його братові, вже було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 49/200 часток у спірному домоволодінні.

Ураховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати частково недійсним у частині 49/400 частин спірного домоволодіння свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. 10 вересня 2014 року, та визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на вказану частину спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_7 .

У зв`язку з тим, що при видачі документів на російській мові його прізвище було зазначено як ОСОБА_8 , а його матері і брата як ОСОБА_8 , ОСОБА_3 просив встановити факт родинних відносин між ними, оскільки встановлення даного факту має для нього юридичне значення, так як дозволяє йому оформити спадкові права.

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначав, що на час відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 , його брат ОСОБА_5 проживав разом з його сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходився на повному утриманні їх сім`ї, а тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті матері. У зв`язку з цим, ОСОБА_3 просив встановити факт проживання ОСОБА_5 за вищевказаною адресою і визнати його таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті йому стало відомо, що 10 вересня 2014 року ОСОБА_5 уклав спадковий договір зі своєю дружиною ОСОБА_1 . Договір був посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. за реєстровим номером 3-1076. Згідно умов даного договору ОСОБА_1 зобов`язалася виконати розпорядження ОСОБА_5 : після його смерті поховати його, доглядати та утримувати могилу в належному стані. Проте ОСОБА_9 вважав, що, оскільки ОСОБА_5 фактично не був власником 49/200 часток спірного домоволодіння, бо обдарованим за договором дарування від 15 листопада 2002 року є ОСОБА_5 , то предметом спадкового договору не може бути частка в розмірі 49/200 часток домоволодіння. Укладаючи спадковий договір, ОСОБА_5 порушив його право на спірне домоволодіння, оскільки фактично не прийняв спадщину після смерті матері і прав на розпорядження 49/200 часток домоволодіння в нього не було.

Крім того, ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_1 фактично не виконала умови спадкового договору, оскільки похованням брата займався він, пам`ятник ОСОБА_1 на могилі не встановила. Тому просив встановити факт невиконання ОСОБА_1 спадкового договору, скасувавши його державну реєстрацію. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки надає право на спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_5 .

Також у зустрічному позові ОСОБА_3 зазначав, що у померлого ОСОБА_5 є донька ОСОБА_4 , яка у 2015 році звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 ставив питання про усунення її від спадкування після смерті батька відповідно до пункту другого частини третьої статті 1224 ЦПК України, оскільки вона усунулась від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця. ОСОБА_5 з 2011 року повністю знаходився на утриманні його, відповідача, сім`ї, забезпечувався ліками, їжею, постійним доглядом. При цьому, останній звертався до ОСОБА_4 за допомогою. Тому, просив усунути останню від спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 147/400 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано заборону відчуження 49/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладену державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. 10 вересня 2014 року, зареєстровану за реєстровим номером 3-1077.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено факт, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , видане державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. на ім`я ОСОБА_5 на 49/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер 3-1075.

Визнано частково недійсним спадковий договір, укладений 10 вересня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. в частині відчуження 49/400 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 на 49/400 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 29 вересня 2020 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 873 (а.с.19 т.4).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року зупинено провадження у справі до вступу та залучення до участі у справі правонаступників померлого ОСОБА_3 .

Як убачається з матеріалів копії спадкової справи № 553/2020, наданої Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо майна померлого, на підставі заяви від 09 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , як дружина, прийняла спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка ОСОБА_3 (а.с.109-117 т.4).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості правонаступника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні права власності за ОСОБА_1 на 49/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та визнання права власності на 49/400 частин даного домоволодіння за ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цих частинах нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/400 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині часткового задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просила відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просила відмовити.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась. На адресу суду поверталися поштові конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Третя особа державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Драпата О.М. в судове засідання не з`явилась, на адресу суду направлено клопотання про розгляд справи без її участі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Несеном В.А. 15 листопада 2002 року, 49/100 частин спірного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_7 і ОСОБА_5 у рівних частинах (а.с.47 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 (а.с.100 т.1).

10 вересня 2014 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся ОСОБА_5 , син померлої. При цьому державним нотаріусом у посвідчувальному написі на даній заяві вказано, що факт прийняття спадщини спадкоємцем підтверджується сумісним проживанням зі спадкодавцем за вказаною адресою на день смерті (встановлено за домовою книгою та паспортом спадкоємця, в якому є штамп про прописку за вказаною адресою з 08 січня 2003 року по цей час) (а.с.99,101 т.1).

10 вересня 2014 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на 49/200 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.127 т.1).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатої О.М. від 18 вересня 2014 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с.129 т.1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2015 року задоволено позов ОСОБА_3 , визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 три місяці (а.с.134 т.1).

23 вересня 2015 року, в строк, визначений рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 (а.с.133 т.1).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатої О.М. від 24 вересня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що відсутнє майно у складі спадщини (а.с.137 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.49 т.1).

19 січня 2015 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3 , вказуючи, що помер його рідний брат (а.с.15 т.2); 15 червня 2015 року з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася ОСОБА_4 донька останнього (а.с.80,81 т.1, 15,20 т.2).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатої О.М. від 05 лютого 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки відсутнє майно, на яке спадкоємець бажає отримати свідоцтво про право на спадщину (а.с.23 т.2).

Судом також установлено, що 10 вересня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. (а.с.5 т.1).

Згідно з умовами цього договору набувач за цим договором ОСОБА_1 зобов`язується виконувати розпорядження ОСОБА_5 : у разі смерті, поховати його, доглядати та утримувати в належному стані могилу відчужувача, і в разі смерті набуває право власності на 49/100 часток житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (пункти 1, 2, 10 договору).

В пункті 13 спадкового договору визначено, що право власності на частку житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд до набувача переходить після смерті відчужувача, про що нотаріус робить відмітку на договорі, за умови надання нотаріусу свідоцтва про смерть відчужувача та оригіналів правовстановлюючих документів. До цього моменту правовстановлюючі документи на частку житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд мають зберігатися у відчужувача.

У разі невиконання набувачем розпорядження відчужувача цей договір може бути розірваний у судовому порядку. У зв`язку з посвідченням цього договору накладається заборона відчуження частини житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, що є предметом цього договору. З цього моменту відчужувач має право користуватися зазначеною часткою житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд без права розпорядження нею (пункт 14 договору).

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги щодо встановлення факту родинних відносин ОСОБА_3 з померлими ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_3 є сином ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Різниця у прізвищах відповідача ОСОБА_3 і померлих ОСОБА_5 і ОСОБА_7 є очевидною помилкою при видачі паспорту. Всі інші дані вказаних осіб у наявних у справі документах збігаються. Так само, суд вважав, що допущена помилка при укладанні договору дарування спірного домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Несеном В.А. 15 листопада 2002 року, де зазначено прізвище ОСОБА_5 як ОСОБА_8 .

Оскільки факт родинних відносин ОСОБА_3 з померлими ОСОБА_7 і ОСОБА_5 має юридичне значення для відповідача, який також є і позивачем за зустрічним позовом, оскільки дозволяє захистити спадкові права після смерті останніх, і знайшов підтвердження в судовому засіданні, даний факт може бути встановлений судом відповідно до вимог статті 315 ЦПК України.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , виданого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. на ім`я ОСОБА_5 на 49/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на 49/400 частин спірного домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 має право на успадкування після смерті ОСОБА_7 .

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_3 має право на успадкування разом з ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 у розмірі по 49/400 частин кожний, суд першої інстанції вважав, що спадковий договір, укладений 10 вересня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М., має бути визнаний недійсним в частині відчуження 49/400 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо встановлення факту проживання ОСОБА_5 з 2011 року по 17 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2 , а також того факту, що ОСОБА_5 не прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що юридичний факт відносно особи, яка померла, в даному випадку відносно ОСОБА_5 , не може бути встановлений у зв`язку з припиненням правоздатності. В судовому порядку може бути встановлений не будь який факт, а виключно факт, який має юридичне значення для особи, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Та доводитись такий факт має належними доказами, однак, таких доказів не було надано, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційної.

Крім того, колегія зауважує, що саме доводами ОСОБА_3 при зверненні до суду з підстав надання йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері, було зазначено, що він у звязку з тривалим знаходженням у відрядженні з 14.03.2014 року по 15.09.2014 року у м. Бердянську не мав можливості у визначений законом строк звернутись до нотаріальної контори. Тобто, зазначеним також спростовується твердження позивача за зустрічними вимогами, щодо постійного проживання ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 .

Крім того, у спірний період часу, ОСОБА_5 для вчинення нотаріальних дій, а саме: для подання заяви про прийняття спадщини, отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері та укладання спадкового договору особисто зявлявся до нотаріальної контори, де встановлювалось його особу, нотаріус пересвідчувався у його здатності розуміти значення його дій та інше.

Доказів, які б спростовували саме підтвердження особистої явки ОСОБА_5 при вчиненні вказаних нотаріальних дій чи відсутності його особистого волевиявлення, матеріали справи не містять.

У зв`язку з тим, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, що є предметом спадкового договору, а суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання за нею права власності на 147/400 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в силу статті 392 ЦК України, що передбачає право власника майна пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частиною першою статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця (стаття 1261 ЦК України).

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абзаці восьмому пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий строк, має право звернутися до суду з вимогами про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли спадщину, не дають згоду на внесення нотаріусом за місцем відкриття спадщини цих змін. На підставі рішення суду нотаріус видає нові свідоцтва про право на спадщину.

В абзаці третьому пункту 27 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України відзначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно було видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути:визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Встановивши, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 і визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , його матері, беручи до уваги, що ОСОБА_3 в строк, визначений рішенням суду (три місяці), звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 має право на успадкування після смерті ОСОБА_7 .

Водночас, 10 вересня 2014 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на 49/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатої О.М. від 24 вересня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що відсутнє майно у складі спадщини.

З урахуванням встановлених обставин по справі, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , видане державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. на ім`я ОСОБА_5 на 49/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає визнанню недійсним в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на частку у спірному домоволодінні у розмірі 49/200, а за ОСОБА_3 слід визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_7 на 49/400 частин спірного домоволодіння, як за спадкоємцем першої черги за законом. Така сама частка, 49/400, у спірному домоволодінні має успадковуватися і ОСОБА_5 (49/200 : 2 = 49/400).

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання недійсним спадкового договору, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 10 вересня 2014 року, встановлення факту не виконання останньою розпоряджень відчужувача за спадковим договором і скасування державної реєстрації спадкового договору.

Статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

В абзацах третьому і четвертому постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено.

Як на підставу визнання недійсним спадкового договору, позивач посилався на положення статті 1308 ЦК України, проте нормами цієї статті передбачено розірвання спадкового договору.

Також, в обґрунтування позовних вимог в цій частині зустрічного позову ОСОБА_3 зазначено, що спадковий договір має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати 49/400 часток спірного домоволодіння, які мають належати йому, ОСОБА_3 , як спадкоємцеві за законом після смерті ОСОБА_7 . На інші 49/400 часток спірного домоволодіння ОСОБА_5 , на думку ОСОБА_3 , не має права, так як спадщину фактично не прийняв після смерті матері ОСОБА_7 49/200 часток цього домоволодіння ОСОБА_5 також не мав права, на думку ОСОБА_3 , відчужувати за спадковим договором, оскільки в правовстановлюючому документі на спірне домоволодіння зазначено, що він укладений між ОСОБА_10 з одного боку і ОСОБА_7 , ОСОБА_5 з іншого боку. ОСОБА_5 до цього домоволодіння відношення немає.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дійшовши під час судового розгляду справи висновку про те, що ОСОБА_3 має право на успадкування разом з ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 у розмірі по 49/400 частин кожний, суд першої інстанції правильно вважав, що спадковий договір, укладений 10 вересня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М., має бути визнаний недійсним в частині відчуження 49/400 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 в частині встановлення факту не виконання ОСОБА_1 (набувачем) розпоряджень відчужувача за спадковим договором.

Згідно статті 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Частиною третьої статті 1307 ЦК України встановлено, що відчужувач має право призначити особу, яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору після його смерті. У разі відсутності такої особи, контроль за виконанням спадкового договору здійснює нотаріус за місцем відкриття спадщини.

Умовами спірного спадкового договору не визначено особу, яка мала здійснювати контроль за виконанням умов цього договору. Отже, відповідно до закону такий контроль повинен здійснювати нотаріус за місцем відкриття спадщини.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що особою, яка здійснює контроль за виконанням спадкового договору, тобто нотаріусом, встановлено невиконання розпоряджень відчужувача за спадковим договором.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи містять докази, що свідчать про участь ОСОБА_1 у похованні ОСОБА_11 , а саме накладна від 17 грудня 2014 року, видана ПП ОСОБА_12 на продаж необхідних для поховання речей, а саме: труни, хреста, подушки, покривала, рушникове, поховальний набір, свічки, вінки (а.с.69 т.2). При цьому не має значення для розгляду справи місце укладання договору купівлі-продажу у вигляді накладної.

Для порівняння, ОСОБА_3 , було також надано у обгрунтування вимог щодо не прийняття участі ОСОБА_1 у похованні ОСОБА_11 накладні від 17.12.2014 року, відповідно до яких ним було придбано для поховання брата наступне: труну, церковний набір, хрест, табличку, рушник на хрест, вінок та стрічку для вінка (т.1.а.с.53).

Колегія зазначає, що з переліку придбаних речей ОСОБА_1 вбачається придбання нею усіх необхідних речей для поховання.

Крім того, ОСОБА_1 був оплачений також поминальний обід (а.с.68 т.2).

В свою чергу, зустрічним позовом не спростовано не проведення ОСОБА_1 поминального обіду окремо від поминального обіду проведеного ОСОБА_3 , або не використання у похованні придбаних саме нею речей, оскільки ОСОБА_3 не придбавались: подушка, покривало та рушникове полотно.

Також, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 був замовлений пам`ятник, виготовлення якого, його транспортування та встановлення нею було оплачено ще 03 лютого 2016 року, що підтверджується накладною, проте через недобросовісність виконавця пам`ятник не був встановлений.

У звязку з чим, у 2018 році вона повторно уклала договір на виготовлення та встановлення пам`ятника і в 2019 році він був встановлений, що підтверджується договором про надання послуг № 470 від 30 жовтня 2018 року та товарним чеком та не спростовано під час розгляду справи (а.с.121-124 т.3).

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, показанням свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки набувач надав належні та допустимі докази на підтвердження виконання ним умов спадкового договору та розпоряджень відчужувача. Судом встановлено, що за весь час дії спадкового договору відчужувач не висував претензій до набувача з приводу виконання останнім його розпоряджень.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації спадкового договору є похідними від попередніх вимог.

Щодо вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 , яка є донькою ОСОБА_5 , від спадкування.

ОСОБА_3 обґрунтовував вимоги в цій частині тим, що ОСОБА_4 ухилилася від виконання обов`язку щодо утримання ОСОБА_5 , а тому не має права на спадкування.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилилася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладеного у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Ураховуючи недоведеність ОСОБА_3 ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги спадкодавцю, а також, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме ОСОБА_4 , висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування є правильним, обґрунтованим та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Суд правильно вважав, що покази свідка ОСОБА_2 в даному випадку не є належним і допустимим доказом в розумінні статей 77,78 ЦПК України. Так само і довідка про інвалідність другої групи ОСОБА_5 не є беззаперечним доказом того, що останній знаходився в безпорадному стані (а.с.16 т.3).

Дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 49/400 часток спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_7 , визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.09.2014 року, визнання частково недійсним спадкового договору в частині відчуження 49/400 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом підлягають частковому задоволенню.

Як встановлено, ОСОБА_1 є набувачем частини спірного домоволодіння за спадковим договором, укладеним 10 вересня 2014 року між нею і ОСОБА_5 , посвідченим державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М.

Цим договором накладено заборону відчуження частини спірного домоволодіння.

Пунктом 8.7 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що на майно, яке є предметом спадкового договору, нотаріус накладає заборону відчуження у встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору.

У разі смерті відчужувача на підставі свідоцтва органу цивільного стану про смерть нотаріус знімає заборону відчуження. Після смерті відчужувача нотаріусу повертається правовстановлюючий документ на нерухоме майно, що було предметом договору, який приєднується до примірника спадкового договору, що зберігається у справах нотаріуса. На повернутому примірнику правовстановлюючого документа нотаріус робить відмітку про перехід права власності до набувача у зв`язку зі смертю відчужувача за спадковим договором (п.п.8.8,8.9 Порядку).

У зв`язку з тим, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, що є предметом спадкового договору, а суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання за нею права власності на 147/400 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в силу статті 392 ЦК України, що передбачає право власника майна пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Заборона відчуження 49/100 часток спірного домоволодіння, накладеного державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою 10 вересня 2014 року, зареєстрована за реєстровим номером 3-1077, також підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_5 на день смерті ОСОБА_7 не проживав з останньою за однією адресою, а проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а тому не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї (пункт 3.21).

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (пункт 3.22).

Приймаючи 10 вересня 2014 року заяву від ОСОБА_5 про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори зроблено посвідчувальний напис на даній заяві, де зазначено, що факт прийняття спадщини спадкоємцем підтверджується сумісним проживанням зі спадкодавцем за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) на день смерті (встановлено за домовою книгою та паспортом спадкоємця, в якому є штамп про прописку за вказаною адресою з 08 січня 2003 року по цей час).

У зв`язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , які під час розгляду справи пояснили, що ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 12, частиною 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення в частині визнання частково недійсним спадкового договору від 10 вересня 2014 року в частині відчуження 49/400 частин спірного житлового будинку та визнання права власності в цій частині за ОСОБА_3 , суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач за зустрічним позовом як на підставу визнання спадкового договору недійсним посилався на статтю 1308 ЦК України, якою передбачено розірвання спадкового договору, а не визнання його недійсним, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року по справі № 917/1739/17.

Як убачається з зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог в частині визнання недійсним спадкового договору, зокрема, зазначав, що спадковий договір має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати 49/400 часток спірного домоволодіння, які мають належати йому, як спадкоємцеві за законом після смерті ОСОБА_7 .

При цьому, позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним спадковий договір саме на підставі статей 203, 215 ЦК України (а.с.98-105 т.3), а тому колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині, не вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко