Номер провадження 2/754/452/22 Справа №754/6745/21
14 липня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Париста А.С.
за відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним.
28 грудня 1993 року позивачка зареєструвалась за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчить відмітка Деснянського районного управління Головного управління МВС України в м.Києві про реєстрацію.Також за вищевказаною адресою була ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька, малолітня ОСОБА_3 законним представником якої є ОСОБА_2 про що міститься інформація про зареєстрованих осіб в єдиному державному демографічному реєстрі.
У 2016 році Відповідачка та її донька переїхала на постійне місце проживання до іншого помешкання. На даний час місце проживання відповідачів невідоме. Фактично по теперішній час за адресою місця реєстрації не проживають, не несуть витрат на утримання квартири, в квартирі відсутні речі відповідачів.Оскільки наявність реєстрації Відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушена нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, включаючи відповідачів, що вводить її у зайві витрати.
Посилаючись на викладене, позивач просив: визнати Відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності. На підставі викладеного позивач звертається до суду з позовом та просить визнати ОСОБА_2 , малолітню ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 такою, що втратила справо користування жилим приміщенням за адресою - АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва Клочко І.В. від 07 травня 2021 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва №387 у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 року Вищою радою правосуддя рішення №2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_4 , на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року та відповідно до пункту п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2021 року справу було передано для розгляду судді Галась І.А. підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи «звільнення з посади».
Ухвалою від 08.11.2021 року прийнято до провадження та призначено підготовче засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Ухвалою від 22.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження.
Позивач у судове засідання не з`вився, надав заяву, про розгляд за його відсутності,вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.
Третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації -проти розгляду справи та задоволенні позову не заперечує. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що 17 серпня 1993 році ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу посвідчений Українською біржею , реєстраційний номер №3/1855- 1863.
28 грудня 1993 року позивачка зареєструвалась за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчить відмітка Деснянського районного управління Головного управління МВС України в м.Києві про реєстрацію.
Також за вищевказаною адресою була зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька, малолітня ОСОБА_3 ,законним представником якої є ОСОБА_2 про що міститься інформація про зареєстрованих осіб в єдиному державному демографічному реєстрі.
У 2016 році відповідачка та її донька переїхала на постійне місце проживання до іншого помешкання. На даний час місце проживання відповідачів невідоме. Фактично по теперішній час за адресою місця реєстрації не проживають, про що свідчить акт підписаний мешканцями будинку та засвідчений ЖБК «Октава-2», не несуть витрат на утримання квартири, в квартирі відсутні речі відповідачів.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.
Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідачі не мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , не утримують дане житло, не сплачують комунальні послуги, в даному житлі особистих речей немає, вони там тільки зареєстрована, суд вважає, що Відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою, отже позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 319, 321, 317, 316, 328,16 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 12,13,76-79,328, ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану - АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровану- АДРЕСА_2 ) такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Суддя