Справа № 344/7014/21
Провадження № 22-ц/4808/265/22
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 , представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Матвійчука М.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора виконавчого комітету Яремчанської міської ради Онутчака Ростислава Романовича про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання за позивачем права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шамотайлом О.В. 16 листопада 2021 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 19 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора виконавчого комітету Яремчанської міської ради Онутчака Р.Р. про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання за нею права власності на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору дарування від 12.02.2007 року є власником квартири АДРЕСА_1 . 14.02.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та нею укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №212-22/341, відповідно до умов якого банк надав кредит в розмірі 25 000 доларів США, строком до 13.06.2020 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та нею укладено іпотечний договір від 14.02.2007 року, відповідно до якого нею передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 25.03.2021 року державним реєстратором виконавчого комітету Яремчанської міської ради Онутчаком Р.Р. винесено рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 57359127 від 30.03.2021 щодо права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Державним реєстратором при вчиненні дій з відчуження квартири не дотримано вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, квартира АДРЕСА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом, наданим їй кредитною установою-резидентом України АКБ СР «Укрсоцбанк» в іноземній валюті. Дана квартира використовується як єдине місце постійного проживання позичальника та її дітей, у власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна, а загальна площа не перевищує 140м2. За таких обставин, на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просила скасувати рішення державного реєстратора Онутчака Р.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57359127 від 30.03.2021 та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 1-4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.145-156).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Апелянт зазначила, що в позовній заяві, запереченнях на відзив на позовну заяву, у виступі в судових дебатах звертала увагу суду на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами, наданими кредитними установами, за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Звертає увагу суду на те, що Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на зазначене, предмет іпотеки не може бути примусово стягнуто на підставі положень зазначеного Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18, у постанові від 20.11.2019 року у справі №802/1340/18-а.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Тому висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанови Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №465/1310/17, від 13.06.2018 у справі № 645/5280/16-ц та інші, на думку апелянта, є помилковим.

Вважає, що в даній справі звернення стягнення на спірну квартиру підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом, наданим їй кредитною установою в іноземній валюті. У її власності інше нерухоме майно не перебуває, вказана квартира використовується як єдине місце постійного проживання її та її дітей.

Також зазначає, що пунктом 61 Порядку в редакції постанови КМУ №189 визначено перелік документів, що подаються державному реєстратору для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки. Серед таких, зокрема, є заява, що підтверджує згоду іпотекодавця громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця. Однак, така заява в матеріалах справи відсутня, оскільки вона такої згоди не давала, як і відсутнє підтвердження державного реєстратора, що ним встановлено інше нерухоме житлове майно позивачки та будь-які інші документи, які б підтверджували, що відповідне нерухоме майно не є місцем її постійного проживання.

Вказує, що в матеріалах справи є надані банком повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 10.12.2020. Однак, відсутні відомості про отримання нею (позивачкою) письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності з інформацією про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна була погоджуватись з нею.

Також не погоджується із висновком суду щодо неналежного способу захисту її порушених прав, оскільки заявлена нею вимога стосувалась скасування прийнятого рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності спірної квартири за АТ «Альфа-Банк».

З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідачів (а.с.160-163).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, представник АТ «Альфа-Банк» у відзиві зазначає, що на час вчинення спірної реєстрації Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширювався на спірні правовідносини, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що у неї відсутнє будь-яке інше житлове майно окрім того, що було передано в іпотеку (деталізованих інформаційних довідок з державних реєстрів, декларації про майновий стан, тощо). Також нею не подано доказів на підтвердження того, що на час вчинення спірної державної реєстрації фактично проживала за адресою знаходження предмету іпотеки (акт обстеження житлових (побутових) умов проживання). Позивач не зверталася до іпотекодержателя після отримання вимоги кредитора із запереченнями щодо такого способу звернення стягнення, адже вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки була отримана 02.01.2021 року, а право власності на іпотечне майно за іпотекодержателем було зареєстровано 25.03.2021 року. Також позивачкою не надано суду доказів того, що на час вчинення спірної державної реєстрації не була особою, яка є суб`єктом закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Щодо оцінки заставного майна, то таку було проведено 26.01.2021 року іпотекодержателем, а право власності зареєстровано 25.03.2021 року, тобто під час чинності звіту. Позивач же посилається на те, що іпотекодержатель мав не тільки провести оцінку, а й вказати у вимозі про звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому посилається на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 306/2053/16-ц, однак це не відповідає дійсності. У зазначеній справі, що розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, сторони погодили вартість майна при укладенні договору іпотеки, а в матеріалах справи відсутні дані про проведення іпотекодержартелем оцінки її вартості на час звернення стягнення на нього. У справі, що розглядається, в частині визначення вартості заставного майна сторони керувались положеннями Закону України «Про іпотеку», оскільки договором дане питання не було врегульовано. При цьому, обов`язку повідомляти про вартість майна іпотекодавця договір не передбачав. У даній справі договір про проведення оцінки майна не був предметом спору, немає рішень суду про визнання його недійсним, експерт (оцінювач) не залучався до розгляду справи та не надавав жодних пояснень з цього приводу, а сама оцінка не оскаржувалась. Щодо способу захисту порушених прав, позивач просила скасувати державну реєстрацію права власності та визнати за нею право власності на спірне майно. Суд не вправі постановити рішення про скасування запису про державну реєстрацію, а позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора з одночасним зазначенням про припинення речового права (права власності) за попереднім власником та поновлення речового права (права власності) за позивачем не заявлялась. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с.187-191).

Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористались, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явився державний реєстратор виконавчого комітету Яремчанської міської ради Онутчак Р.Р., про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про день, місце та час розгляду справи шляхом направлення судових повісток електронною поштою.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 , представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Матвійчука М.З., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №212-22/341, відповідно до умов якого кредитор взяв на себе зобов`язання надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання. Сторонами договору узгоджено, що кредит буде здійснюватись частинами, зі сплатою 13% річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 25 000,00 доларів США з узгодженим графіком змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості до 13.06.2020р. Кредит надавався позивачу на такі цілі: рефінансування кредитної заборгованості в банку «Надра» та поточні потреби (п.1.2. договору) (а.с.8-10).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 надала пояснення, що кредитні кошти спрямовувалися на підприємницьку діяльність, яка виявилася неприбутковою.

Згідно п.1.3 договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір за умовами якого позичальник передає кредитору в наступну іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 67,4 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , іпотечною вартістю 247 450,00грн. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.

Згідно до умов іпотечного договору, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 14.02.2007 року, відповідач як іпотекодавець взяла на себе зобов`язання передати в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №212-22/341 від 14.02.2007 квартиру АДРЕСА_3 , іпотечною вартістю 247 450,00грн (а.с.11-13).

Статтею 2 іпотечного договору сторони узгодили права та обов`язки кожного, в тому числі в п.2.2.2 передбачено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей. Згідно із п.2.4.3 договору іпотекодавець має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до п.2.4.6 за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги.

Статтею 4 укладеного договору іпотеки передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація, зокрема, п.4.1 встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, згідно п.4.5 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі або шляхом організації продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу.

Право власності у позивача на квартиру АДРЕСА_3 та була передана нею як предмет іпотеки, виникло на підставі договору дарування №250 від 12.02.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Глущенко І.В. та підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухому майно (а.с.5).

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» на підставі передавального акта (затвердженого рішенням №5/2019 від 15.10.2019) та рішенням Загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» (протокол №4/2019 від 15.10.2019), у відповідності до якого до АТ «Альфа-Банк» були передані все майно, права і зобов`язання АТ «Укрсоцбанк» (а.с.26-43).

Відповідно до довідки АТ «Альфа-Банк» від 25.03.2021 року, за ОСОБА_1 по договору №212-22/341 від 14.02.2007 сформувалась загальна заборгованість у розмірі 200605,90 доларів США (а.с.69).

В матеріалах справи наявний висновок ТОВ «Незалежна експертна компанія» від 26.01.2021 року про вартість нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1 066 900,00 грн (а.с.68).

В матеріалах реєстраційної справи №101 міститься копія повторного повідомлення АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 №7489 від 10.12.2020 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Цим листом банк повідомив позивача про сформований станом на 24.09.2020 за нею борг у розмірі 64 920,44 доларів США. При цьому, відповідачем звернуто увагу позивача про намір банку звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання вимоги про сплату протягом тридцятиденного строку (а.с.95-96).

На підтвердження відправлення такого листа, банком подано до суду копію реєстру цінних поштових відправлень №480 від 10.12.2020, де за номером 37 зазначено ім`я та адреса реєстрації позивача (а.с.97-98). Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відправника АТ «Альфа-Банк» отримувачу ОСОБА_1 вручено поштове відправлення 02.01.2021 (а.с.92).

До державного реєстратора 25.03.2021 представником АТ «Альфа-Банк» Богуславським Є.В. подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема об`єкта нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1 . Державним реєстратором виконавчого комітету Яремчанської міської ради Онутчак Р.Р. 25.03.2021 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк». Відповідно до даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно такий запис здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 30.03.2021 (а.с.50).

Підставою для державної реєстрації став дублікат іпотечного договору; довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням від 25.03.2021; письмова вимога про усунення порушення основного зобов`язанння від 10.12.2020; рекомендоване поштове відправлення №322 від 18.12.2020.

На вимогу апеляційного суду представником позивачки долучено копію ухвали про відкриття провадження у справі № 344/10609/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», треті особи : приватний нотаріус Чуловський В.А., Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі державного виконавця Керніцького А.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та матеріали заяви про забезпечення позову; виконавчий напис від 31.10.2017 року про стягнення на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла до договору про надання відновлювальної кредитної ліні №212-22/341 від 14.02.2007 року, боржником за яким є ОСОБА_1 ; постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65501935 від 21.05.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 55 379,63 доларів США за виконавчим написом від 31.10.2017 року, договір про надання відновлювальної кредитної лінії №212-22/341 від 14.02.2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 та розрахунок пені по кредиту (а.с.206-215).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підписавши іпотечне застереження згідно з договором, сторони визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Позивачем не доведено порушення її прав, на правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і позивач обрала неефективний спосіб захисту прав.

Колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним Кодексом України та Законом України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону на час укладення договору іпотеки) вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону (в редакції Закону на час укладення договору іпотеки) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Закон України від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

За змістом частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону на час укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, а саме передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання в позасудовому порядку, передбачено іпотечним договором.

Формулювання пункту 2.4.3 договору іпотеки зводиться до того, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов за кредитним договором або за цим договором іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки може виникати в інших випадках, передбачених чинним законодавством України, що діє на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, сторони в договорі передбачили способи звернення на предмет іпотеки, які могли явитися підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання є саме способом звернення стягнення на предмет іпотеки, а не підставою для такого звернення.

Цей спосіб передбачений умовами договору іпотеки, укладеним між банком і ОСОБА_1 .

В позасудовому порядку право власності на предмет іпотеки набувається за наявності таких обставин: надіслання іпотекодержателем іпотекодавцю письмового повідомлення про порушення обов`язків; вимоги про виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк; попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки; сплив тридцятиденного строку; залишення іпотекодавцем протягом строку зобов`язань, передбачених у повідомленні, невиконаними; іпотекодержатель направив вимогу про передачу предмета іпотеки іпотекодавцю; іпотекодавець передає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Тобто, передача іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки є умовою звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Банком дотримано всіх умов, а саме: направлено письмове повідомлення (повторно) 10.12.2020 року про порушення обов`язків ОСОБА_1 із вимогою про виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк, попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.95-96), яке ОСОБА_1 , отримала 08.01.2021 року (а.с.10).

Таким чином, покладений на іпотекодержателя згідно з іпотечним застереженням і статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язок щодо письмового повідомлення Банком виконано, що підтверджують наявні у справі докази.

Після спливу тридцятиденного строку (07.02.2021) та залишення іпотекодавцем протягом цього строку зобов`язань, передбачених у повідомленні, невиконаними, АТ «Альфа-Банк» 25 травня 2021 року звернулося до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 ) (а.с.83).

Таким чином, дії державного реєстратора виконавчого комітету Яремчанської міської ради Онутчака Р.Р. не суперечили пунктам 57, 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

У наведених вище пунктах чітко визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 36 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Зважаючи на те, що договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, що є обов`язковою передумовою вчинення такої реєстраційної дії, державний реєстратор перевірив відповідність наданих іпотекодержателем документів вимогам закону, прийняв рішення і здійснив реєстрацію права власності на належне позивачу майно.

Щодо доводів апелянта щодо поширення на дані правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд виходить з такого.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції Закону, чинній на день оспорюваної реєстраійної дії, передбачено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, посилаючись на обставини поширення на ці правовідносини мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, позивач повинна були довести, що майно використовується як місце її постійного проживання, таке нерухоме майно придбавалося за кредитні кошти, вона не має у власності іншого нерухомого житлового майна, загальна площа такого майна (квартири) не перевищує 140 кв.м.

У разі доведення усіх цих обставин у сукупності виникає можливість застосування мораторію.

Із кредитного договору встановлено, що кредит надавався позивачці на рефінансування кредитної заборгованості в банку «Надра» та поточні потреби (п.1.2. кредитного договору). У судовому засіданні вона пояснила, що кредит використовувався на здійснення підприємницької діяльності.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, виходячи із встановлених обставин, даний кредит не є споживчим.

Однак, слід зауважити, що в редакції Закону № 1304-VII, чинній на день проведення оспорюваної реєстраційної дії мораторій поширювався на усі, а не лише споживчі, кредити, надані кредитними установами резидентами України в іноземній валюті.

Разом з тим, квартира АДРЕСА_1 придбана не за рахунок кредитних коштів, а набута позивачкою ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 12.02.2007 року. Тому мораторій не може бути застосовано.

Мораторій по своїй суті є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом № 1304-VII, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Квартира після реєстрації права власності на неї за банком фактично знаходиться у володінні та користуванні позивача.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ АТ «Альфа-Банк».

Апеляційний суд, ураховуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зазначає, що дія цього закону обмежує в часі примусове стягнення майна, але не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому слід врахувати, що квартира була об`єктом забезпечення зобов`язання за валютним кредитом, проте придбана не за рахунок кредитних коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що квартира, яка не використовується позивачем як місце постійного проживання та враховуючи наявність іншого житла у члена сім`ї позивачки, може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору про надання відновлювальної кредитної лінії №212-22/341 від 14.02.2007 року, укладеного в іноземній валюті.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що вірним способом захисту може бути скасування запису про державну реєстрацію права власності, а скасування рішення державного реєстратора є неефективним способом захисту.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта не дають підстав для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, а тому його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 28 червня 2022 року.