ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/8493/18

провадження № 22-ц/4809/814/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Єгорова С. М.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Класичний приватний університет,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Варакіна Н. Б.) від 10 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до приватної організації «Класичний приватний університет» (далі ПО «КПУ») у якому просив стягнути невиплачену частину заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат за контрактом з працівником від 09 квітня 2008 року у розмірі

252950,75 доларів США, що еквівалентно 7181507,54 грн.

Свою вимогу обгрунтував тим, що за умовами строкового трудового договору, укладеного 09 квітня 2008 року між ним та ПО «КПУ», він був прийнятий на посаду проректора з міжнародної роботи за кваліфікацією доктор юридичних наук, професор, на строк з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року, без встановлення строку випробування. Трудовий договір укладено у формі контракту від 09 квітня 2008 року.

Крім того, 09 квітня 2008 року між ним і відповідачем було укладено інший договір, який встановив обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат. Цей договір став невід`ємною частиною контракту. Згідно з пунктом 1 вказаного договору відповідач зобов`язався сприяти в набутті позивачем, як працівником, права власності на квартиру, а саме, протягом строку дії контракту виконувати обов`язки позивача по поверненню кредиту у розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно кредитного договору на набуття квартири, який буде укладено працівником з ВАТ КБ «Надра». Строк дії договору встановлений на строк дії контракту.

22 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 153999,99 доларів США зі сплатою 13,59% річних, строком на 20 років з кінцевим терміном погашення заборгованості до 07 квітня 2028 року.

Банк надав Приклад графіка погашення кредиту, який додано до додаткової угоди 2008 року, за яким виплати мали становити 2359,97 доларів США на місяць.

ПО «КПУ» сплатило всі витрати на оформлення договору купівлі-продажу, кредитного договору та інших документів, пов`язаних з передачею квартири.

У цей час позивач працював в ПО «КПУ» за суміщенням на посаді професора кафедри конституційного та адміністративного права. З моменту підписання контракту відповідач розпочав виплату йому заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат для виконання ним обов`язків по поверненню кредиту в розмірі, який відповідав основній сумі кредиту та відсотків за користування кредитом згідно з кредитним договором.

Наказом від 31 липня 2008 року позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ України з посади заступника начальника з наукової роботи начальника відділу організації наукової роботи Запорізького юридичного інституту Державного університету внутрішніх справ, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за статтею 64 пункту «б» (через хворобу) (Наказ МВС України № 1149 від 10 липня 2008 року) у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

У зв`язку з цим на виконання умов контракту, позивач перейшов на штатну посаду до ПО «КПУ».

12 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до контракту. Сторони визначили, що контракт з працівником вступає в силу з моменту його підписання і діє з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року. Сторони передбачили в структурі заробітної плати її складові основні виплати і заохочувальні та компенсаційні виплати як частину доходу, які роботодавець повинен був виплачувати працівнику. До додаткової заробітної плати відповідно до контракту входили виплати, пов`язані з заохоченням та компенсаціями, зокрема, з поліпшенням житлово-побутового забезпечення. Ці виплати повинні були здійснюватися на регулярній основі в період з квітня 2008 по квітень 2018 років.

У пункті 3.2. додаткової угоди між позивачем і ПО «КПУ» сторони передбачили, що виплати, пов`язані з поверненням кредиту, ніяким чином не впливають на заробітну плату працівника, тобто підтвердили, що ці виплати не можуть стати основою для зменшення основної заробітної плати за відпрацьоване навчальне навантаження, розробку науково-методичних матеріалів, здійснення керівництва докторськими, кандидатськими, магістерськими науковими дослідженнями, консультуваннями, тощо.

На повторному обстеженні обласною Медико-соціальною експертизою № 1 Міністерства охорони здоров`я України (м. Запоріжжя) позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. За висновком Медико-соціальної експертизи, який передано до ПО «КПУ» позивачу протипоказані важкий фізичний труд, психоемоційні перевантаження. Отримавши цю інформацію відповідач, починаючи з листопада 2009 року односторонньо зменшив нарахування заробітної плати позивачу з 20315 грн до 800 грн на місяць, а 30 жовтня 2009 року роботодавець видав наказ № 190/1 про припинення виплат по трудовому договору контракту у зв`язку з економічною кризою, але без погодження з працівником, як то було передбачено пунктом 6.1. контракту.

Позивач стверджує, що відповідно до контракту відповідач з вересня 2008 року повинен був протягом натупних 119 місяців сплачувати йому додаткову заробітну плату, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат у розмірі суми внеску за кредитним договором (2 350,97 доларів США), але в одноособовому порядку зняв з себе такі зобов`язання і з листопада 2009 року припинив такі виплати.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2015 року у іншій справі за позовом ОСОБА_1 визнано протиправність дій посадових осіб ПО «КПУ» щодо порушення конституційних прав ОСОБА_1 та зобов`язано ПО «КПУ» сформувати та подати до управління ПФ України в Жовтневому районі м. Запоріжжя звіти за попередні періоди з червня 2008 року по грудень 2014 року, включити до кожного з них перелік таблиць звіту, відповідну таблицю зі статусом «скасовуюча» з відомостями, які були помилкові щодо ОСОБА_1 , як застрахованої особи, та відповідну таблицю зі статусом «початкова» із зазначеними правильними відомостями про ОСОБА_1 , як застраховану особу.

17 березня 2015 року, у період тимчасової непрацездатності позивача, наказом ректора ПО «КПУ» «Про доцільне використання аудиторного ресурсу» ОСОБА_1 позбавлено робочого місця, 23 березня 2015 року, відповідно до наказу «Про порушення наказу від 03 лютого 2012 року та притягнення до дисциплінарної відповідальності», позивачу винесена догана за прогул.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року (справа № 404/4529/15-ц ), визнано незаконним та скасовано наказ ректора від 23 березня 2015 року «Про порушення наказу від 03 лютого 2012 року та притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

07 квітня 2015 року позивач подав заяву про звільнення, причини звільнення: погіршення стану здоров`я у зв`язку з порушеннями трудових прав посадовими особами ПО «КПУ» і прохання звільнити за частиною першою статті 39 КЗпП України, але наказ про звільнення відповідач не видав.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2015 року та рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ПО «КПУ» змінити формулювання причин звільнення з посади професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Інституту права імені ОСОБА_2 приватного університету з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, вказавши причиною звільнення порушення власником законодавства про працю згідно з ч. 1 ст. 39 КЗпП України. Проте рішення суду не виконується.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ПО «КПУ» до ОСОБА_1 про визнання додаткової угоди до контракту від 09 квітня 2008 року та договору від 04 квітня 2008 року недійсною з моменту її укладення, а саме з 09 квітня 2008 року, визнано, що контракт є чинним, а роботодавець повинен виконати свої зобов`язання відповідно до строкової трудової угоди.

Оскільки наказ про звільнення позивача з посади професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Інституту права імені ОСОБА_2 приватного університету, із зазначенням причини звільнення порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, згідно частиною першою статті 39 КЗпП України, відповідно до рішення апеляційного суду Кіровоградської області 01 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, відповідачем не видано, а остаточний розрахунок не проведено, трудові правовідносини в частині зобов`язання здійснити виплату заборгованої частини заробітної плати продовжують існувати.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду

Ця справа розглядається в судах різних інстанції вдруге.

Так рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПО «КПУ» про стягнення невиплаченої частини заробітної плати відмовлено повністю з мотивів, що пред`явлена позивачем вимога не стосується заробітної плати, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 серпня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суди попередніх інстанції належним чином не з`ясували фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, що унеможливило ухвалення Верховним Судом власного судового рішення.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПО «КПУ» про виплату частини заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних і компенсаційних виплат відмовлено повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що вимога позивача не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню. Зокрема, суд вказав, що кошти, які просить стягнути позивач з ПО «КПУ» не являються заборгованістю по заробітній платі, не належать до заохочувальних та компенсаційних виплат, оскільки ні контрактом, ні договором, ні додатковою угодою, укладеними між сторонами по справі не передбачено, що грошові кошти, які ПО «КПУ» сплачує на погашення кредиту, отриманого ОСОБА_1 на придбання квартири, є заробітною платою, що належать до компенсаційних виплат.

На підставі акту про результати позапланової виїзної перевірки ПО «КПУ» з питань ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманій особі ОСОБА_1 (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, та з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2014 року по найманій особі ОСОБА_1 №9/08-26-1702-213/19278502 від 13 травня 2015 року суд встановив, що старший бухгалтер ПО «КПУ» ОСОБА_3 здійснювала оплату по кредитному договору від 22 квітня 2008 року за ОСОБА_1 по дорученню ОСОБА_4 в касу КБ «Надрабанк».

Суд виснував, що правовідносини, що склались між сторонами по справі щодо погашення кредиту, отриманого ОСОБА_1 не є трудовими (оплата праці), а є зобов`язальними.

Оскільки позивач звернувся до суду за захистом прав на оплату праці, але правовідносини сторін є цивільноправовими (зобов`язальними), то пред`явлений ним позов не ґрунтується на вимогах закону й задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Гапонець А. А., подав апеляційну скаргу в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2022 року скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ПО «КПУ» на користь ОСОБА_1 невиплачену частину заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат, за контрактом з працівником від 09 квітня 2008 року № 214 у розмірі 252950,75 доларів США, що еквівалентно 7181507,54 грн.

В апеляційній скарзі стверджується, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права і з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення, суд не взяв до уваги, що з квітня 2008 року між ПО «КПУ» і позивачем по справі склалися трудові правовідносини, які регулюються нормами законодавства та умовами укладеного контракту. З метою забезпечення стабільності цих правовідносин та задля поліпшення житлово-побутового забезпечення позивача між ним і відповідачем було укладено договір від 09 квітня 2008 року за умовами якого відповідач взявся сприяти у набутті позивачем права власності на квартиру та протягом дії контракту виконувати обов`язки працівника по поверненню кредиту та відсотків за користування ним. Цей договір є невід`ємною частиною трудового контракту № 214. Такий договір відповідає нормам ст. 57, ст. 61 Закону України «Про освіту».

22 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ КБ «Надра» кредитний договір та отримав кредит у розмірі 153999,99 доларів США на придбання квартири і зобов`язався повернути його до 07 квітня 2028 року частинами та сплатити проценти у розмірі 13,59 % річних.

Спершу відповідач виконував свої зобов`язання перед позивачем по компенсації його витрат по кредитному договору, але згодом односторонньо відмовився виконувати договір.

Позивач, посилаючись на норми КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», закону України про освіту», не погоджується з висновком суду про те, що спірні правовідносини сторін не є трудовими, а цивільноправовиими.

Крім того, позивач вказав, що всупереч ст. 417 ЦПК України суд першої інстанції під час нового розгляду справи не виконав обов`язкові для нього вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року від у цій справі.

Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу

Від відповідача ПО «КПУ», від імені якого діє представник адвокат Кричун Ю. А., до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому висловлені заперечення проти доводів та вимог позивача. Зокрема, відповідач вказує на неправильне тлумачення позивачем норм матеріального права та нерозуміння ним змісту постанови Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у цій справі, а також постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 404/2903/15-ц, якими встановлено наявність між сторонами по справі саме зобов`язальних правовідносин. Відповідач погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Короткий зміст позицій сторін, висловлених в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гапонець А. А. у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, надали пояснення стосовно обставин справи та доводів апеляційної скарги.

Представник відповідача адвокат Кричун Ю. А. не визнав вимог апеляційної скарги позивача, повідомив суду, що відповідач вважає їх безпідставними, а викладені у скарзі доводи не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи:

09 квітня 2008 року Приватна організація «Класичний приватний університет» уклав з ОСОБА_1 контракт з працівником № 214 за умовами якого прийняв останнього на роботу на посаду проректора з міжнародної роботи за кваліфікацією доктор юридичних наук, професор, строком з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року.

Умови оплати праці та соціально-побутове забезпечення працівника передбачені п. 4.1. цього контракту.

Крім того, 09 квітня 2008 року Приватна організація «Класичний приватний університет» та ОСОБА_1 уклали договір за яким ПО «КПУ» зобов`язується сприяти в набутті «Працівником», тобто ОСОБА_1 , права власності на квартиру, а саме, виконувати обов`язки «Працівника» по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно кредитного договору для набуття квартири, який буде укладений «працівником» з ВАТ КБ «Надра»; оплатити витрати на оформлення договору купівлі-продажу, кредитного договору та інших документів, пов`язаних з передачею квартири працівнику; виконувати обов`язки, визначені в п. 1 цього договору, протягом строку дії контракту № 214 від 09 квітня 2008 року.

Також, між Приватною організацією «Класичний приватний університет» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода до контракту з працівником № 214 від 09 квітня 2008 року та договору від 04 квітня 2008 року.

Пунктом 2.2 додаткової угоди визначено, що заробітна плата працівника складається з: п. 2.2.1. посадового окладу проректора згідно штатного розкладу; 2.2.2. надбавок за науковий ступінь, вчене звання, та інші визначені у законодавстві надбавки; 2.2.3. надбавок за безперервну роботу в Університеті на рівні безперервної роботи протягом 10 років; 2.2.4. інших набавок відповідно до наказів ректора.

Відповідно до п. 2.3. додаткової угоди працівнику в обов`язковому порядку з 01 вересня 2008 року надається можливість працювати за сумісництвом, на посаді професора або провідного наукового співробітника протягом дії контракту (весь календарний рік), при цьому заробітна плата складається з: п.п. 2.3.1. посадового окладу професора або провідного наукового співробітника згідно штатного розкладу; п.п. 2.3.2. надбавок за науковий ступінь, вчене звання, та інші визначені у законодавстві надбавки; п.п. 2.3.3. надбавок за безперервну роботу в Університеті на рівні безперервної роботи протягом 10 років; п.п. 2.3.4. інших набавок відповідно до наказів ректора.

Згідно з п. 3.1.1. додаткової угоди, університет протягом дії контракту з працівником і цієї додаткової угоди зобов`язується виконувати обов`язки працівника по поверненню кредиту у розмірі основної суми кредиту протягом 10 років з 01 липня 2008 року по 01 липня 2018 року, щорічно, не менше ніж 10% від основної суми кредиту наданого Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» - 152000.00 доларів США, що в процентному співвідношенні на рік складатиме 15200,00 доларів США відповідно до додатку до додаткової угоди (приклад графіка погашення кредиту).

Відповідно до п. 3.2. додаткової угоди, виплати пов`язані з поверненням кредиту ВАТ КБ «Надра» ніяким чином не впливають на заробітну плату працівника за основним місцем роботи та за сумісництвом.

22 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з ВАТ КБ «Надра» № 16/2008/0865 Фжр за умовами якого отримав кредит в розмірі 153999,99 доларів США на придбання квартири у м. Запоріжжі строком на 20 років з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 07 квітня 2028 року зі сплатою 13,59 % річних за користування кредитом.

Наказом ректора ПО «КПУ» № 190/1 від 30 жовтня 2009 року у зв`язку з економічною кризою та високим рівнем інфляції припинено з 01 листопада 2009 року договірні відносини КПУ з співробітниками, які були укладені, про сприяння в набутті власності на квартири, а саме виконанню обов`язків співробітників по поверненню кредиту в розмірі основної суми та відсотків за користування кредитом, з банківськими установами. Фінансовому відділу з 01 листопада 2009 року наказано припинити нарахування сум компенсації виплат на оплату житла за рахунок роботодавця, зокрема ОСОБА_1 .

Позиція апеляційного суду

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2022 року не відповідає, тож підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_5 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 пред`явив до ПО «КПУ» позовну вимогу про стягнення з відповідача на свою користь грошових коштів у сумі 252950,75 доларів США, що еквівалентно 7181507,54 грн, як заборгованість із заробітної плати, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між ними договору.

Як зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами по справі не є трудовими (не стосуються оплати праці), а є зобов`язальними, а оскільки позивач звернувся до суду за захистом прав на оплату праці, то пред`явлений ним позов не ґрунтується на вимогах закону й задоволенню не підлягає.

З таким рішенням суду погодитися не можна так, як воно не відповідає вимогам закону та завданню цивільного судочинства, визначеному у ч. 1 ст. 2 ЦПК України, а саме забезпечення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх цивільних прав гарантовано ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України.

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у позовній заяві.

Вимоги до поозовної заяви викладені у ст. 175 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України, повинна має містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Тож позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Закон не покладає на позивача давати правову кваліфікацію спірних правовідносин, правові норми, які застосовуються до цих правовідносин. Водночас закон не містить і заборон на викладення позивачем правового обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до норм ст. 264, ст. 265 ЦПК України саме суд має вирішити питання характеру правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;; норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосовує, та мотиви їх незастосування.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Такі ж по суті висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та в ряді інших.

Отже, лише з підстав неправильної кваліфікації позивачем спірних правовідносин та неправильного посилання ним на норми права, які застосовуються до цих правовідносин, суд не міг відмовити в захисті прав позивача.

Такі мотиви суду першої інстанції вказують на занадто формальний характер рішення.

До того ж суд фактично повторив висновки, які були викладені у рішенні Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 серпня 2019 року та постанові Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, які були скасовані постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Звертає на себе увагу також те, що в оскаржуваному рішенні суд так і не спромігся зробити висновок про обґрунтованість/необгрунтованість стверджувального позивачем порушення його прав відповідачем.

Тож, з огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України), а також на недоліки оскаржуваного рішення місцевого суду воне не може залишатися незмінним.

Щодо суті спору

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач в якості підстави позову вказав на невиконання ПО «КПУ» взятих на себе зобов`язань за умовами укладеного між ними контракту від 09 квітня 2008 року та додатків до нього: договору від 04 квітня 2008 року та додаткової угоди від 12 вересня 2008 року, відповідно до яких відповідач зобов`язався компенсувати витрати позивача по поверненню кредиту та відсотків, отриманого ним на придбання житла.

Суд першої інстанції правильно встановив і сторони по справі не оспорюють, що 09 квітня 2008 року між ПО «КПУ» та ОСОБА_1 укладено контракт (далі контракт), відповідно до якого ОСОБА_1 приймається на посаду проректора з міжнародної роботи за кваліфікацією доктор юридичних наук, професор, на строк з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року.

Пунктом 2.1. контракту передбачено, що працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, статутом Класичного приватного університету, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 6.1. контракту передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться тільки за угодою сторін, складеною у письмовій формі (т. 1, а. с. 37 40).

Крім того, 09 квітня 2008 року між ПО «КПУ» та ОСОБА_1 з метою забезпечення стабільності трудових відносин, поліпшення житлово-побутового забезпечення працівника укладено договір (далі договір), за умовами якого університет зобов`язується сприяти в набутті працівником права власності на квартиру, а саме:

виконувати обов?язки працівника по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно кредитного договору для набуття квартири, який буде укладений працівником з ВАТ КБ «Надра»;

оплатити витрати на оформлення договору купівлі-продажу, кредитного договору та інших документів, пов`язаних з передачею квартири працівнику; виконувати обов?язки, визначені в пункті 1 цього договору, протягом строку дії контракту з працівником від 09 квітня 2008 року, невід`ємною частиною якого є цей договір (п. 1 договору, т. 1, а. с. 41 42).

Відповідно до п. 2 цього договору протягом строку його дії працівник зобов`язаний працювати в університеті за основним місцем роботи, визначеним контрактом, та сумлінно виконувати свої обов`язки відповідно до зазначеного контракту.

Пунктом 3 договору передбачено, що він діє протягом строку дії контракту та до остаточного виконання працівником прийнятих на себе зобов`язань.

За умовами пункту 4 договору у випадку дострокового припинення дії контракту протягом строку дії кредитного договору з причини смерті працівника або встановлення інвалідності працівника, що перешкоджає виконанню ним обов`язків згідно з контрактом, університет зобов`язується виконувати обов?язки визначені в пункту 1 цього договору.

Пунктом 5 договору передбачено, що у випадку дострокового припинення дії контракту протягом строку дії кредитного договору, за винятком обставин, передбачених пунктом 4 договору, з дати, наступної за датою припинення контракту: обов?язки по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитом згідно кредитного договору виконує працівник; працівник зобов`язаний відшкодувати університету грошові кошти у розмірі 10% від повної, зазначеної у договорі купівлі-продажу квартири, вартості квартири, для набуття якої укладались цей договір та кредитний договір протягом шести місяців. У випадку відмови працівника від добровільної сплати протягом 7 днів з моменту пред`явлення вимоги університетом кошти стягуються у судовому порядку.

22 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 16/2008/0865Фжр, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 153999,99 доларів США строком на 20 років з кінцевим терміном погашення до 07 квітня 2028 року.

При цьому колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що сам кредитний договір від 22 квітня 2008 року № 16/2008/0865Фжр, або його копія в матеріалах цієї справи відсутні, однак наявна копія додаткового договору від 25 грудня 2013 року по внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 16/2008/0865Фжр від 22 квітня 2008 року (т. 1, а. с. 175 186), яка підтверджує сам факт укладення кредитного договору між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 на придбання житла.

Наказом ПО «КПУ» від 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 , професора кафедри конституційного та адміністративного права за сумісництвом звільнено з 01 серпня 2008 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на постійну роботу та прийнято на посаду проректора з міжнародних зв`язків з 01 серпня 2008 року з окладом згідно контракту.

12 вресня 2008 року між ПО «КПУ» і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду, якою сторони внесли зміни до контракту з працівником від 09 квітня 2008 року № 214 та договору від 04 квітня 2008 року (фактично мався на увазі договір від 09 квітня 2008 року - суд). Зокрема, пунктом 3 визначені зміни до договору, а саме:

«3.1. Університет протягом дії контракту з працівником і цієї додаткової угоди зобов`язується: 3.1.1. виконувати обов`язки працівника по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту протягом 10 років з 01 липня 2008 року по 01 липня 2018 року щомісячно не менше ніж 10% від основної суми кредиту, наданого ВАТ КБ «Надра» - 152000,00 доларів США, що в процентному співвідношенні на рік складатиме 15200 доларів США відповідно до додатка до додаткової угоди; 3.1.2. виконувати обов`язки працівника по поверненню відсотків за користування кредитом згідно з договором між працівником та ВАТ КБ «Надра».

3.2. Виплати пов`язані з поверненням кредиту ВАТ КБ «Надра» ніяким чном не впливають на заробітну плату працівника за основним місцем роботи та за сумісництвом».

Суд нагадує, що пір між сторонами по справі виник стосовно виконання ПО «КПУ» умов договору від 09 квітня 2008 року, який, згідно п. 1 договору, є невідємною частиною контракту (особливої форми трудового договору) від 09 квітня 2008 року. Враховуючи, що виконання ПО «КПУ» договірних зобов`язань перед ОСОБА_1 обумовлено виконанням позивачем трудових обов`язків (п. 2 договору), тобто сприяння університету у набутті його працівником житла у власність та виконання грошових зобов`язань за кредитним договором на придбання житла знаходиться у прямому безпосередньому зв`язку із виконанням працівником своїх трудових обов`язків, а тому спірні правовідносини є трудовими.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що за свою суттю трудові правовідносини є зобов`язальними, адже на обидві сторони трудового договору (роботодавця та працівника) покладаються не лише права, а й обов`язки один перед одним.

У зв`язку із цим висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини сторін не являються трудовими, а зобов`язальними (мається на увазі, що трудові відносини не є зобов`язальними) хибний.

Відповідно до положень ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (ч. 1 ст. 9 КЗпП України).

Підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (ч. 1 ст. 9-1 КЗпП України).

Колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців (ст. 10 КЗпП України).

Згідно з ч. 2 та ч. 8 ст. 61 Закону України «Про освіту» засновник приватного закладу освіти має право встановлювати інші, ніж передбачено цим Законом, розмір і умови оплати праці, винагороди та допомоги для педагогічних і науково - педагогічних працівників.

Педагогічним і науково - педагогічним працівникам за рахунок власних надходжень закладів освіти може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови надання такої допомоги визначаються установчими документами закладів освіти або колективним договором.

З матеріалів справи відомо, що виробничі, трудові і соціально-економічні відносини між ПО «КПУ» та трудовим колективом у період часу з 30 листопада 2007 року по 25 березня 2015 року врегульовано колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу ПО «КПУ» від 30 листопада 2007 року. Згідно з пунктом 4.6 колективного договору додаткові пільги, зокрема поліпшення житлових умов працівників університету, встановлюється індивідуально співробітнику університету при укладанні контракту.

На час укладення контракту позивач відносився до науково-педагогічних працівників і мав наукову ступінь доктора наук та вчене звання професора.

Відповідно до ст. 9-1, 10, 21 КЗпП України, ст. 61 Закону України «Про освіту», чинного колективного договору ПО «КПУ» його контракт з роботодавцем передбачав встановлення для нього пільги у формі грошового сприяння у набутті ним права власності на квартиру, що детально регламентовано договором.

За змістом ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу субсидіарно застосовуються, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають, зокрема, із договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір від 09 квітня 2008 року з доповненням, внесеним додатковою угодою від 12 вересня 2008 року, який є невід`ємною частиною контракту з працівником від 09 квітня 2008 року, укладеного між ПО «КПУ» і ОСОБА_1 , не містить умов, які б погіршували становище працівника порівняно з законодавством України про працю, а тому немає підстав вважати його недійсним на підставі ч. 1 ст. 9 КЗпП України.

Ба більше, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ПО «КПУ» до ОСОБА_1 про визнання додаткової угоди до контракту від 09 квітня 2008 року та договору від 04 квітня 2008 року недійсною з моменту її укладення та визнання контракту від 09 квітня

2008 року припиненим з 01 вересня 2008 року у зв`язку з укладення з ОСОБА_1 нового трудового договору.

Отже, договір є укладеним, набув чинності для сторін, а виконання його умов є обов`язковим для них.

Між сторонами по справі відсутній спір щодо виконання договору від 09 квітня 2008 року за час з моменту його укладення і до 01 листопада 2009 року.

Однак 30 жовтня 2009 року ректор ПО «КПУ» ОСОБА_7 видав наказ № 190/1 яким в односторонньому порядку були припинені з 01 листопада 20009 року договірні відносини з ОСОБА_1 в частині сприяння в набуті права власності на квартиру, а саме виконання його обов`язків по поверненню кредиту в розмірі основної суми та відсотків за користування ним перед банківською установою (т. 1, а. с. 71).

Суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 надав свою згоду на розірвання договору. Сторони про таке угоду не уклали.

На час видання відповідачем наказу від 30 жовтня 2009 року № 190/1 позивач продовжував працювати у ПО «КПУ» згідно з укладеним контрактом, тож одностороння відмова ПО «КПУ» від виконання договору від 09 квітня 2008 року суперечить змісту п. 1 договору та вимогам закону.

Таким чином, відповідач односторонньо порушив свої зобов`язання за договором від 09 квітня 2008 року перед позивачем, а наказ від 30 жовтня 2009 року № 190/1 в частині, яка стосується ОСОБА_1 , порушує права останнього, а отже не може розглядатися судом як правомірна підстава припинення зобов`язань відповідача перед працівником.

З матеріалів справи вбачається, що трудові відносини між ПО «КПУ» та ОСОБА_1 припинилися 18 травня 2015 року у зв`язку із звільненням позивача по справі з роботи з підстав, передбачених ст. 39 КЗпП України (рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2017 року, наказ від 21 лютого 2017 року № 35-к, т. 2, а. с. 125), що згідно з п.п. «г» п. 6.2. контракту від 09 квітня 2008 року є підставою для його припинення та припинення договору від 09 квітня 2008 року (п. 1 договору).

Тож, саме з 18 травня 2015 року обов`язок відповідача сплачувати за позивача кредит та проценти припинився.

В судах першої та апеляційної інстанції відповідач посилався на те, що попри свій наказ від 30 жовтня 2009 року № 190/1 він все ж виконував зобов`язання позивача перед банком, про що було видано наказ від 02 листопада 2009 року № 195.

На підтвердження цих обставин відповідач надав суду світлокопії квитанцій на здійснення валютно-обмінних операцій у період з 09 жовтня 2009 року по 27 січня 2015 року (т. 2, а. с. 185 240).

На такі доводи відповідача позивач заперечив, вказавши, що валютно-обмінін операції здійснював він за власні грошові кошти та вносив іноземну валюту (долари США) в банк на погашення кредитної заборгованості, а копії квитанції передав позивачу для здійснення компенсації цих своїх витрат, проте таку компенсацію так і не отримав.

Оцінюючи вказані докази та доводи сторін, колегія суддів судової палати апеляційного суду звертає увагу на те, що частина вказаних квитанцій містить інформацію про проведення валютно-обмінних операцій безпосередньо ОСОБА_1 , що підтверджує пояснення останнього про їх походження.

Інша частина квитанцій не містить інформації про особу, яка здійснила такі операції, отже на підставці цих доказів неможливо встановити хто і з якою метою їх здійснював.

До того ж спираючись лише на самі лише квитанцій валюто-обмінних операцій банку неможливо встановити подальше використання цієї валюти, тобто чи була вона використана на погашення заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору перед ВАТ КБ «Надра» і ким.

Належних, допустимих та достовірних доказів того, що з 01 листопада 2009 року по 18 травня 2015 року відповідач виконував свої зобов`язання перед позивачем за договором від 09 квітня 2008 року у справі немає.

У матеріалах наявна справи копія акту ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя від 13 травня 2015 року № 9/08-26-1702-213/19278502 (т. 2, а. с. 133 166). У ньому, з посланням на акт територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області про додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 08-01-0017/0011 та листи територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області, які своєю чергою ґрунтуються на довідках (не зазначено хто видавник - суд), стверджується, що впродовж 2011 2014 років ОСОБА_1 виплачувала компенсація виплат на оплату житла (акт, с. 9). Проте цей акт не може вважатися достовірним і достатнім доказом так, як не підтверджений первинними документами про проведення видаткових операцій відповідача, а грунтується на інших документах та листах, які теж не є первинним джерелом інформації.

При цьому позивач факт здійснення таких виплат відповідачем у спірний період не визнає.

Отже, колегія суддів апеляційного суду виснує, що порушення зобов`язань перед позивачем відповідач допустив у період з 01 листопада 2009 року по 18 травня 2015 року, що загалом становить 5 років 6 місяців і 17 днів.

Оскільки відповідач має невиконане зобов`язання перед ОСОБА_5 , то саме позивач, а не інша особа, наприклад банк, має право вимагати його виконання, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у валюті договору є правомірною.

Обгрунтовуючи розмір пред`явленої грошової вимоги в сумі 252950,75 доларів США, позивач надав до суду розрахунок (т. 2, а. с. 114 117), який охоплює період тривалістю 81 місяць на загальну суму 163180,45 доларів США.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким розрахунком.

Вище суд апеляційної інстанції вже навів висновок про те, що відповідач не виконував свої зобов`язання перед позивачем впродовж 5 років 6 місяців і 17 днів.

Відповідно до п. 3.1.1. договору від 09 квітня 2008 року з доповненням від 12 вересня 2008 року відповідач зобов`язався нести витрати по поверненню отриманого позивачем кредиту щорічно не менше ніж 10 % від основної суми (152000 доларів США), що становить 15200 доларів США на рік.

Тож, за 5 років 6 місяців і 17 днів борг відповідача перед позивачем становить:

15200 х 5,55 = 84350 доларів США.

Крім того, відповідно до п. 3.1.2. договору від 09 квітня 2008 року з доповненням від 12 вересня 2008 року, відповідач зобов`язався сплачувати відсотки за користування позивачем кредиту відповідно до умов кредитного договору.

Однак, сам кредитний договір, який визначає розмір процентів за користування кредитом позивач до суду не надав (в матеріалах справи такий документ відсутній), а наданий ним приклад графіка погашення кредиту не являється допустимим доказом, оскільки він не є частиною кредитного договору. До того ж умовами договору від 09 квітня 2008 року з доповненням передбачено, що проценти сплачуються відповідачем саме за умовами кредитного договору.

А ще, позивач не навів детального розрахунку процентів за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору.

У зв`язку з цим вимога позивача в частині стягнення компенсації витрат на сплату процентів за користування кредитом задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача подав письмову заяву про застосування судом позовної давності стосовно вимог позивача.

За змістом ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач брав участь у справі в суді першої інстанції, подавав відзив, пояснення, докази, а тому міг подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції. Оскільки відповідач цього не зробив, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України , в межах розгляду справи не може задовольнити таку заяву.

Окрему увагу колегія суддів апеляційного суду звертає на те, що між сторонами існує спір про належність суми грошових коштів, передбачені договором від 09 квітня 2008 року, до заробітної плати позивача, чи ні.

Право працівника на оплату його праці не являється єдиним його правом за трудовим договором. У контракті від 09 квітня 2008 року з доповненнями сторони визначили з чого складається заробітна плата позивача, а виплати, які зобов`язався здійснювати відповідач за договором від 09 квітня 2008 року, не включені сторонами до складу заробітної плати.

Натомість умовами колективного договору, який діяв у ПО «КПУ» на час виникнення спірних правовідносин, зокрема п. 4.6. колективного договору, передбачено встановлення для працівників університету додаткових пільг на поліпшення житлових умов, які встановлюється індивідуально при укладанні контракту.

Крім того, постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 січня 2018 року, яка набрала законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 . До ПО «КПУ» про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 1420256,75 грн відмовлено. При цьому суд у своєму рішенні встановив, що у відповідача відсутня заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 .

Загалом визнання стягуваних сум заробітною платою чи іншим зобов`язанням не є принциповим для вирішення цієї справи так, як не впливає на сам факт існування невиконаного відповідачем зобов`язання.

Отже, стверджуванні позивачем факти порушення відповідачем його прав знайшли своє підтвердження доказами у справі. Розмір пред`явленої позивачем вимоги доведений частково, а тому вона підлягає задоволенню теж частково.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не перевірив доводів позивача, невірно визначив правовідносини сторін, не виконав вимог Верховного Суду, викладених у постанові від 07 квітня 2021 та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з Класичного приватного університету (код юридичної особи у ЄДР 19278502, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Жуковського, 70 Б) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором в сумі 84350,00 (вісімдесят чотири тисячі триста п`ятдесят) доларів США.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. М. Єгорова