Справа № 341/2077/21
Провадження № 22-ц/4808/895/22
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Бурштинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду 01 червня 2022 року під головуванням судді Гаполяка Т.В.у м. Галич,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бурштинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 Бовшівською сільською радою передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є суміжним землекористувачем користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

При здійснені позивачкою обмірів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та погодження меж такої, нею з`ясовано, що ОСОБА_2 передано у власність частину її земельної ділянки.

Вважає, що прийняті в порядку передачі ОСОБА_2 , у власність земельної ділянки рішення слід визнати протиправним і скасувати. Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 , земельною ділянкою. Просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Бовшівської сільської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності земельною ділянкою в АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , видане рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 53436606 від 04 серпня 2020 року, згідно якого право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 ..

Рішенням Галицького районного суду 01 червня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що земельна ділянка ОСОБА_2 , захоплює частину земельної ділянки позивача, яка завжди перебувала у її користуванні, а рішенням Бовшівської сільської ради від 21 серпня 2018 року була передана їй у власність.

Бовшівською сільською радою було незаконно прийнято оскаржуване рішення, яким було порушено права на законні інтереси позивача, оскільки технічною документацією із землеустрою неправильно були встановленні межі земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

При виготовленні ОСОБА_2 технічної документації було захоплено частину земельної ділянки ОСОБА_1 , а рішенням від 29 липня 2020 року документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку було затверджено, однак таке не було досліджене судом та ніяким чином не було враховано. Судом не з`ясовано цих обставин.

Апелянт зазначає, що житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , розташований на спірній земельній ділянці, є ніби то спадковим майном, однак як вбачається із Інформаційної довідки № 276983263 від 28.09.2021 підставою для державної реєстрації стала довідка Бовшівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області про адресу та рік побудови будинку № 147 від 13 квітня 2018 року, що вкотре ставить під сумнів законність прийнятих Бовшівськоюміською радою рішень.

Відповідно, не існує жодного іншого способу набуття права власності на спадкове майно при відсутності документів, які це посвідчують, як звернення до суду з заявою про визнання права власності на спадкове майно.

Вдруге право власності на земельну ділянку надаватись не може, якщо ця земельна ділянка вже була передана у власність.

Проте, такі факти залишилися поза увагою суду при ухваленні оскаржуваного рішення.

При ухваленні рішення суд виходив також з того, що позивач та його представник були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового засідання, однак не повідомив про причини не явки в судове засідання, що не відповідає дійсності.

Також судом в оскаржуваному рішенні було вказано, що клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи є голослівним та необґрунтованим, на думку суду дані клопотання є затягуванням розгляду справи.

Однак така позиція суду не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки представник позивача здійснював усі необхідні дії для захисту законних прав та інтересів позивача, з метою доведення всіх необхідних, для правильного вирішення даної справи, обставин, однак суд першої інстанції поспішно прийняв оскаржуване рішення, порушивши наданні позивачу чинним законодавством України права.

Суд не надав можливості позивачу та її представнику належним чином захистити оспорюване право на захоплену частину земельної ділянки, не надав належним чином подати та обґрунтувати докази, не надав обґрунтувати правову позицію у справі, опитати свідків усіх сторін по справі, не надав жодної можливості належним чином використати свої процесуальні права під час судового розгляду, а також право на відкладення розгляду справи з мотивів, які позивач вважає належними та допустимими, будучи саме заявником по справі чим порушив норми Цивільного процесуального кодексу України.

За таких обставин рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що порушує гарантовані Конституцією та Законами України права та свободи людини та громадянина, а позовні вимоги вважаємо обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначає, що апеляційна скарга, є безпідставною, а предмет спору має штучний характер. Вимоги апелянта не підлягають задоволенню. Апелянт в апеляційній скарзі не вказує на жодний доказ, який підтверджує порушення прав позивача. Вважає, що позивач, ставить перед судом вимогу, яка не може бути задоволена. На даний час не передбачено видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, в тому числі на земельні ділянки. Так само не було їх передбачено і станом на час прийняття рішення суду першої інстанції. Таким чином, це є неналежним способом захисту.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_2 , захопив частину ділянки позивача, не зазначаючи площу «захоплення», локалізацію, координати, а також, не надаючи суду жодних належних та допустимих доказів накладення земельних ділянок. При цьому слід зазначити, що земельна ділянка позивача була сформована раніше, з її конфігурацією та координатами з якими позивач погодився, а рішення 22 сесії сьомого скликання Бовшівської сільської ради від 21 серпня 2018 року не оскаржувала.

Розташування твердої межі між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є незмінним протягом десятків років.

Під час виготовлення та затвердження проекту землеустрою земельної ділянки ОСОБА_2 було складено Акт про погодження межових знаків земельної ділянки ОСОБА_2 із земельною ділянкою ОСОБА_1 .

Після ознайомлення з технічною документацією і землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 вказаний Акт був затверджений Рішенням Бовшівської сільської ради від 17.07.2020. Ні вказане рішення, ні сам акт, позивачем не оскаржувалися.

Отже, твердження про захоплення ОСОБА_2 , частини земельної ділянки ОСОБА_1 є безпідставним та має ознаки зловживання процесуальними правами.

Вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, а земельні ділянки сформовані та перебувають у приватній власності, володінні та користуванні з відповідним внесенням до держреєстру речових прав. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Бурштинська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу не погоджується з вимоги апеляційної скарги та заперечує їх задоволення. Вказує, що ОСОБА_2 успадкував після смерті своєї бабусі право власності на вказані ним земельні ділянки.

Неможливість ОСОБА_2 виготовити технічну документацію на визначену площу земельної ділянки є порушенням його прав як власника. Бовшівеька сільська рада при прийнятті оскаржуваного рішення не мала законних підстав для відмови у їх прийнятті.

Рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію Земельного кодексу України, тому підлягають виконанню відповідно до його вимог.

Тому, оскаржуване рішення було прийняте сільською радою в межах діючого законодавства, в межах повноважень визначених Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Бурштинська міська рада просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення першої інстанції залишити в силі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності і розміщений на земельній ділянці площею 0,25 га. Це домогосподарство перейшло позивачці від бабусі ОСОБА_3 у порядку спадкування, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 12). Спадкове майно складається з житлового будинку та господарських споруд.

Земельна ділянка, на якій розміщені житловий будинок і господарські будівлі, належні ОСОБА_1 , межує з земельними ділянками ОСОБА_2 , кадастровий номер :01:001:0694 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; кадастровий номер :01:001:0739 для ведення ОСГ.

Рішенням Бовшівської сільської ради від 21.08.2018 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення відновлення меж земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер :01:001:0562 за ОСОБА_1 .

Рішенням Бовшівської сільської ради від 21 серпня 2018 року надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням Бовшівської сільської ради від 29 липня 2020 року затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) площею 0,25 га. за адресою: АДРЕСА_1 і присвоєно кадастровий номер :01:001:0694. Зазначену земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 (а.с. 14).

20 липня 2020 року за ОСОБА_2 здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,25 га. за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 17).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом цієї норми на звернення до суду за захистом порушеного права наділена особа в разі порушення,невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом,способів.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта статті 116 ЗК України).

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. (Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі N 368/1158/16-ц, провадження N 14-140цс18).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції з врахуванням заявлених позивачем вимог, вказав на те, що позивачка зобов`язана довести про те, що оскаржуваними рішеннями порушено її права чи законні інтереси. Однак жодних доказів чи обґрунтованих пояснень щодо наявності будь-яких порушених прав чи інтересу у позивачки стосовно спірної земельної ділянки надано не було, і таких не здобуто судом першої інстанції. Тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, утому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб.

Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.

Вимоги позивачки про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. (Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 363/3641/17 (провадження N 61-36341св18).

Доводи апелянта про те, що Бовшівською сільською радою було незаконно прийнято оскаржуване рішення, яким порушено права та її законні інтереси, не може буди підставою для скасування прийнятих сільською радою рішень, оскільки позивачкою не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про порушення відповідачами її прав на користування чи володіння належною їй на праві приватної власності спірною земельною ділянкою.

Також під час виготовлення та затвердження проекту землеустрою земельної ділянки ОСОБА_2 було складено Акт про погодження межових знаків земельної ділянки ОСОБА_2 із земельною ділянкою ОСОБА_1 і після ознайомлення з технічною документацією і землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Акт був затверджений відповідним рішенням Бовшівської сільської ради.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 , захопив частину ділянки позивача, не надаючи суду жодних доказів картографічного накладення чи захоплення ним її земельної ділянки, не може бути підставою для задоволення вимог позивача.

Згідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Тобто, відповідно до норм ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивачкою не надано доказів про порушення меж земельної ділянки позивача відповідачем. Позивачка швидше за відповідача приватизувала свою земельну ділянку, тобто встановила межі в натурі, дані про порушення чи захоплення меж відповідачем нею не подано і такі відсутні в матеріалах справи.

Отже, судом враховано, що земельна ділянка позивача була сформована раніше і з її межами позивачка погодилася.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Щодо доводів апелянта про відмову у задоволенні клопотань представника позивачки про відкладення судового засідання та продовжувати розгляд справи, колегія судді апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що численні клопотання представника позивачки про відкладення судових засідань свідчать про затягування розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України , завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захист у порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом,недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання,суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги практично базуються на доводах, викладених ОСОБА_1 та її представником у позовних вимогах, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вказавши на те, що вимоги позивачки про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Тому суд обґрунтовано відхилив такі вимоги та відмовив у задоволенні позову. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами суду першої інстанції та вважає їх правильними.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду 01 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2022 року.

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський