Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/6545/21
Номер провадження 22-ц/824/10095/2022
Головуючий у суді першої інстанції О. Р. Лужецька
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 листопада 2022 року місто Київ

Номер справи 753/6545/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю.М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Лужецької О. Р., в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва, інформація про дату складення повного рішення суду не зазначена

у с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, мотивованим тим, що з 27.12.2014 по 28.03.2018 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу спірне майно залишилося у відповідача. Ураховуючи, що після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, перебуває на її утриманні на підставі ст. 70 СК України вона просить визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, здійснити її поділ, виділив їй 2/3 частки квартири, а відповідачу 1/3 частину відповідно. Вирішити питання щодо поділу майна подружжя у досудовому порядку не можливо через незгоду відповідача.

З урахуванням зазначеного позивач просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності, та у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини спірної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд припустився помилки, зазначивши, що позивач просила відступити від рівності часток (дитина проживає разом з нею) і виділити їй 3/4 частки квартири, проте позивач просила виділити їй 2/3 частки. Суд у оскаржуваному рішенні не зазначив усіх аргументів сторони позивача та відхиляючи їх не послався на будь - які докази, а приділив більшу частину уваги запереченням відповідача. Вважає хибними висновки суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, не врахувавши при цьому викладені позивачем у позовній заяві обставини справи, а також безпідставно не застосував під час вирішення спору презумпцію спільності майна подружжя. Вказана квартира набута подружжям у шлюбі, а тому ОСОБА_1 є співвласником вказаного нерухомого майна, що підлягає поділу. Звернула увагу на те, що відповідачем було надано у розпорядження суду платіжне доручення №433091 від 28.04.2016 про отримання коштів від проданої квартири у м. Буча, що викликає сумніви щодо його достовірності, оскільки такий документ є фактично ксерокопією з надрукованого на комп`ютері тексту з ознаками графічного монтажу зображень. З метою викриття вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України, позивач звернулася до Державної служби фінансового моніторингу, уповноваженого з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнка В. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леончук І. А.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу, рішення суду просив скасувати як незаконне та необґрунтоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне та обґрунтоване. У відзиві зазначено, що стороною відповідача у законний спосіб спростовано презумпцію спільності права власності на спірне нерухоме майно та доведено, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, не дивлячись на те, що вона дійсно була придбана відповідачем під час шлюбу з позивачкою. Відповідач у відзиві вказав, що жодним чином не формував та не видавав ніякі платіжні документи, а отже не міг їх сфальсифікувати. Судом першої інстанції окремо досліджено кожний доказ щодо розрахунків та сплати податків, надано їм оцінку та додатково отримано детальні пояснення відповідача про здійснені ним розрахунки при купівлі - продажу квартир. Тому доводи апеляційної скарги сторона відповідача уважає надуманими та абсурдними.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27.12.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 3280.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2018 шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 3280 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Від шлюбу у сторін є спільна дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 03.08.2016 Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2660.

Згідно договору купівлі - продажу квартири 17.06.2016 ОСОБА_2 придбав у власність у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за ціною 999 900,00 грн.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна № 61746973 від 17.06.2016 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І. А. договору купівлі-продажу квартири від 17.06.2016, ОСОБА_1 10.06.2016 було подано заяву, яка посвідчена нотаріусом, де позивач зазначила, що гроші, які витрачаються на придбання цієї квартири є особистою власністю її чоловіка ОСОБА_2 та внаслідок цього квартира придбавається ним у особисту приватну власність. Також ОСОБА_1 зазначила, що правові наслідки цієї заяви їй відомі та цією заявою вона стверджувала, що від будь-яких майнових прав на цю нерухомість відмовляється, претензій до ОСОБА_2 в подальшому не матиме. Вказану заяву ОСОБА_1 не відкликала.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,90 кв.м. та поділити спільне майно подружжя між нею та відповідачем, зазначаючи про те, що вказана квартира придбана за спільні кошти подружжя, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, оскільки разом з нею проживає їх спільна дитина. За відповідачем просила визнати право власності на 1/3 частку спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав заявлені ОСОБА_1 вимоги недоведеними та необґрунтованими. Суд дійшов висновку, що хоча спірне нерухоме майно було придбано у період шлюбу, відповідачем було доведено, що придбання такого майна відбувалось за кошти, отримані ним від продажу квартири, придбаної ним до шлюбу з позивачем, тобто, за особисті кошти відповідача, відтак, це маи?но не може вважатися об`єктом спільноі? сумісноі? власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тобто відповідача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Так, у сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Положення статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі №462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17, від 03 липня 2022 року у справі № 473/4520/18, від 19 липня 2022 року у справі № 752/20382/15-ц.

Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про придбання його за час шлюбу й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира є її спільною сумісною власністю подружжя. При цьому відповідач у заперечення вказував на те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки хоч і придбана у період перебування в шлюбі з позивачем, проте придбана ним за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи суд першої інстанції вірно встановив, що у період шлюбу ОСОБА_2 за особисті грошові кошти було придбано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 . Вартість квартири становить 999 900,00 грн.

При цьому суд установив, що грошові зобов`язання за договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,90 кв.м. (спірна квартира) від 17.06.2016 виконані ОСОБА_2 за рахунок коштів, отриманих ним унаслідок відчуження квартири АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу від 28.04.2016), за ціною 1 100 000,00 грн, що належала йому на праві приватної власності, а тому суд дійшов вірного висновку, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. Позивачу було відомо, що право власності відповідача на придбане ним нерухоме майно оформляється на відповідача на праві особистої приватної власності та придбавається ним за його особисті кошти, про що нею складено 10.06.2016 заяву, посвідчену нотаріусом.

Судом було взято до уваги такі докази: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 від 12.09.2013; Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 28.04.2016; Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 17.06.2016; нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 від 10.06.2016. Зазначені докази у розумінні закону є належними та допустимими доказами, які підтверджують обставини, викладені відповідачем у своїх запереченнях на позов, яким суд надав належну оцінку та мотивував підстави їх прийняття при вирішенні даного спору.

Судом було враховано, що під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_2 отримав згоду дружини на купівлю спірної квартири як особистої приватної власності, яка придбавається ним за власні (особисті) кошти і даний факт сторонами не заперечувався, а наявні у матеріалах справи платіжні доручення про перерахунок грошових коштів за купівлю - продаж нерухомого майна підтверджують фінансову можливість відповідача на придбання спірної квартири за рахунок коштів, якими володів особисто відповідач, отриманими ним від продажу належної йому на праві власності квартири, хоча сторони у той час і перебували у зареєстрованому шлюбі.

За таких обставин колегія суддів уважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки спірна квартира набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, але за особисті кошти відповідача, дійшов правильного висновку про те, що вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя і таке майно не підлягає поділу між сторонами, оскільки на нього не розповсюджується презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя. ОСОБА_2 доведено суду належними та допустимими доказами факт придбання квартири за його особисті кошти, відтак квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, яка не підлягає поділу між подружжям.

Суттєвим фактом саме для правильного вирішення цієї справи є встановлення факту походження грошей, за які була придбана спірна квартира та їх правовий режим. Суд повинен був встановити на підставі належних доказів, що кошти від реалізації іншої нерухомості (належної тільки відповідачу) були витрачені відповідачем на придбання спірної квартири за домовленістю між подружжям та це майно є особистою власністю чоловіка (відповідача).

Доводячи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, ОСОБА_1 категорично заперечувала факт придбання квартири за особисті кошти відповідача, наполягала на тому, що квартиру було придбано за спільні сумісні кошти подружжя. Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги позивача не доведені. При цьому позивач у розпорядження суду не надала жодних належних чи допустимих доказів на підтвердження зазначених нею обставин, такі твердження позивача є лише її припущенням та її намаганням отримати частку такого майна у власність незважаючи на те, що вона обізнана про оформлене за відповідачем право особистої приватної власності та придбання ним за його особисті кошти під час вчинення правочину щодо купівлі - продажу спірної квартири, про що було зазначено позивачем у заяві від 10.06.2016, наданій і посвідченій нотаріусом. У свою чергу відповідач надав у розпорядження суду належні та допустимі докази набуття спірної квартири у особисту приватну власність за кошти, що належали йому особисто.

Під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач не заперечувала щодо обставин, викладених в її заяві, зокрема, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є особистою власністю її чоловіка, а придбана нерухомість також буде об`єктом особистої приватної власності відповідача, хоча набувається ним під час шлюбу. Не спростований цей факт і в апеляційному суді.

Отже для правильного вирішення питання який правовий режим коштів існував між подружжям на період спірних правовідносин та чи існувала домовленість між подружжям, що кошти, які отримані від продажу іншої нерухомості - особиста власність відповідача суд першої інстанції, урахувавши суперечливість між вимогами позивача та фактичними обставинами у справі, обґрунтовано погодився із твердженням відповідача про наявність у нього особистих коштів для придбання спірного нерухомого майна, та дійшов вірного висновку про те, що вказане нерухоме майно не є спільним майном подружжя й поділу не підлягає. Таке майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Урахувавши наявність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд правильно виходив з того, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить відповідачу на праві особистої власності, а тому не підлягає розподілу між сторонами.

Твердження апелянта про фіктивність (підробку) наданого відповідачем доказу, а саме: платіжне доручення №433091 від 28.04.2016 про отримання коштів від проданої квартири у м. Буча, колегія суддів оцінює критично. Такі твердження позивача не підтверджуються будь - якими доказами, а є лише її припущеннями. Позивач під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції не заявляла будь - яких клопотань щодо встановлення достовірності такого доказу. Натомість у суду не було сумнівів у його справжності, оскільки такий доказ повністю узгоджується із встановленими судом обставинами справи та наявними у матеріалах справи доказами в їх сукупності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, а тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для прийняття заперечень відповідача щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, надані позивачем щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та необґрунтовано відхилив їх колегія суддів оцінює критично, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, яким суд надав належну оцінку і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Як свідчить аналіз оскарженого судового рішення, суд дослідив усі докази, надані як позивачем, так і відповідачем, вірно відхилив посилання позивача на те, що на купівлю спірної квартири були витрачені спільні кошти подружжя.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 грудня 2022 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна