Постанова

Іменем України

06 липня 2022 року

м. Київ

справа № 642/1528/20

провадження № 61-16064св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківжитло», Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрестейт»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року під головуванням судді Пашнєва В. Г. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрестейт» про визнання умов договору недійсними, визнання одностороннього розірвання договору незаконним, визнання договору чинним та визнання укладеною додаткової угоди до договору,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» (далі - ТОВ «Харківжитло») про визнання несправедливими та недійсними умов п. 4.3. та п. 8.4.2. договору № 20/1 від 12 січня 2006 року на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, визнання одностороннього розірвання договору № 20/1 від 12 січня 2006 року незаконним, визнання даного договору чинним, за виключенням всіх умов та приписів п. 4.3. та п. 8.4.2, та визнання укладеною додаткової угоди від 21 лютого 2019 року до договору (далі - додаткова угода).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що 12 січня 2006 року між нею та ТОВ «Харківжитло» був укладений договір № 20/1 на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями.

За умовами договору ОСОБА_1 , яка в тексті договору іменується пайщиком, направляє власні грошові кошти на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок), в порядку пайової участі, і доручає ТОВ «Харківжитло», яке за текстом договору іменується товариством сформувати частку ОСОБА_1 в загальному майні пайщиків та забезпечити будівництво будинку.

Відповідно до умов договору та додатків до нього, ТОВ «Харківжитло» зобов`язалось в строк до вересня 2010 року збудувати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ввести його в експлуатацію, та передати громадянці ОСОБА_1 за актом приймання-передачі 1/2 частку нежитлового приміщення в будинку, відповідно до додатку № 2 до договору, загальною площею 204,8 кв. м (далі - приміщення).

Сума договору складає 440 953,38 грн.

ОСОБА_1 , на виконання умов договору, здійснила на користь відповідача наступні платежі: 13 серпня 2008 року - 36 672,73 грн; 16 вересня 2008 року - 9 168,19 грн; 14 жовтня 2008 року - 9 168,19 грн, всього 55 009,11 грн.

На час подання позову сума заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Харківжитло» складає 385 854,27 грн.

Протягом 2006-2008 років відповідач здійснював будівництво будинку АДРЕСА_1 , проте з кінця 2008 року будівництво було призупинено, також в цей період позивач призупинила оплати за договором.

В подальшому відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором про пайову участь № 20/1, введення будинку в експлуатацію у вересні 2010 року не здійснив, передбачені договором приміщення позивачеві не передав. Будь-яких додаткових угод до договору про продовження строку будівництва будинку між сторонами не укладалось.

Наприкінці березня 2017 року ОСОБА_1 поштою отримала від ТОВ «Харківжитло» повідомлення за вих. № 20-1 від 20 березня 2017 року, яким відповідач повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативи відповідача. ТОВ «Харківжитло» у якості правової підстави розірвання договору посилалось на п. 4.3. та п. 8.4.2. договору.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач досяг домовленості з ТОВ «Укрестейт» про передачу своїх прав та обов`язків пайщика за договором про пайову участь у будівництві жилого будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями від 12 червня 2006 року № 20/1 зазначеному ТОВ «Укрестейт».

З метою реалізації свого права, закріпленого в п. 6.11. договору, позивачем 21 лютого 2019 року складена додаткова угода про передачу майнових прав за договором від ОСОБА_1 до ТОВ «Укрестейт», яка підписана з боку ОСОБА_1 та ТОВ «Укрестейт». 22 лютого 2019 року на адресу ТОВ «Харківжитло» був направлений лист з повідомленням про передачу прав і обов`язків ТОВ «Укрестейт» та з пропозицією підписати додаткову угоду від 21 лютого 2019 року, три примірники якої були додані до листа. Також додаткова угода містила домовленість про те, що новий пайовик, тобто ТОВ «Укрестейт», протягом 5 (п`яти) банківських днів, наступних за днем підписання акту приймання-передачі приміщення між ТОВ «Харківжитло» та ТОВ «Укрестейт», що підтверджує факт передачі приміщення у власність ТОВ «Укрестейт», здійснює доплату 385 944,27 грн на рахунок ТОВ «Харківжитло» в банку.

Окрім того, в цей же час ОСОБА_1 була здійснена спроба сплати, на розрахунковий рахунок відповідача, зазначений в договорі, додаткових грошових коштів в розмірі 2 204,76 грн, що складає 0,5% від ціни договору. Оскільки зазначені реквізити банківського рахунку виявились недійсними, вищевказаний лист містив також прохання повідомити діючі банківські реквізити ТОВ «Харківжитло» для перерахування коштів відповідно до п. 4.4. та 6.11. договору.

Лист від 22 лютого 2019 року, направлений на адресу ТОВ «Харківжитло», містив пропозицію його розгляду протягом 20 днів, та застереження про те, що в разі непідписання та/або неповернення додаткової угоди до договору, заінтересована сторона буде змушена звернутися до суду. Проте відповідач, отримавши даний лист поштовим відправленням № 309, відповіді на пропозицію ОСОБА_1 не надав, додаткову угоду не повернув. Зазначений в направленому на адресу ТОВ «Харківжитло» листі 20-денний строк на надання відповіді закінчився 19 березня 2019 року.

ОСОБА_1 , дізнавшись в подальшому актуальні банківські реквізити ТОВ «Харківжитло», 09 серпня 2019 року, в порядку, передбаченому п. 4.4. договору, сплатила на банківський рахунок ТОВ «Харківжитло» за заміну сторони у договорі 2 204,76 грн, що складає 0,5 % від суми договору.

Вважає, що вказані обставини свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд м. Харкова рішенням від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав несправедливими та недійсними умови п. 4.3. та п. 8.4.2. договору № 20/1 від 12 січня 2006 року на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями між громадянкою ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло».

Визнав односторонню відмову ТОВ «Харківжитло» від договору № 20/1 від 12 січня 2006 року на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, викладену в листі № 20-1 від 20 березня 2017 року, та одностороннє розірвання договору № 20/1 від 12 січня 2006 року незаконними.

Визнав договір № 20/1 від 12 січня 2006 року на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, укладений між громадянкою ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло» чинним, за виключенням всіх умов та приписів п. 4.3. та п. 8.4.2.

В іншій частині позову відмовив.

Харківський апеляційний суд постановою від 16 серпня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло» залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року без змін.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції вказував, що порівнюючи перелік прав та обов`язків пайщика та товариства за договором, а також передбачені договором наслідки невиконання сторонами своїх зобов`язань, доходить висновку, що відповідальність сторін за невиконання обов`язків, покладених на них за договором, не рівна, не справедлива, а також дуже жорстка по відношенню до пайщика. Так, за умовами п. 4.3. та п. 8.4.2. договору, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати договір в разі невиконання позивачем своїх зобов`язань з оплати за цим договором. Однак позивач, як встановлено з п. 8.4.1. договору, права одностороннього розірвання договору (без підписання з товариством відповідної угоди) не має, отже мається істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду пайщика (споживача). Суди кваліфікували це як дискримінацію і вважали такі умови договору несправедливими.

Суди вважали, що одностороння відмова ТОВ «Харківжитло» від договору від 12 січня 2006 року № 20/1 базується на пунктах 4.3. та 8.4.2. договору, а тому, внаслідок визнання судом несправедливими та недійсними даних пунктів договору, одностороння відмова відповідача від договору також визнається судом незаконною, а сам договір - чинним, за виключенням умов та приписів п. 4.3. та п. 8.4.2.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суди виходили з того, що матеріали справи не містять жодних доказів вчинення відповідачем дій, які б свідчили про прийняття пропозиції позивача укласти додаткову угоду, відсутні передбачені законом підстави для визнання додаткової угоди укладеною.

Крім того, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, проти якого позивач заперечував, підлягає залишенню без задоволення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2021 року представник ТОВ «Харківжитло» - адвокат Захаров П. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підставу, передбачену пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника вказує, що судами попередніх інстанцій було ухвалено рішення без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 10 березня 2021 року у справі № 201/8412/18; від 17 жовтня 2019 року у справі № 905/1732/18.

Аргументом касаційної скарги також є те, що представник заявника вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 612 ЦК України, оскільки прострочення ТОВ «Харківжитло» було відсутнє, а висновок щодо питання застосування вказаної норми права відсутній.

Вважає, що в даному випадку саме позивач допустив суттєве порушення умов договору, оскільки не вчиняла проплат відповідно до строків, встановлених п. 2.4 договору - вересня 2010 року. Здійснення проплат позивач припинила з листопада 2008 року.

Таким чином, на думку представника заявника, суди повинні були застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 538 ЦК України, яка закріплює право суб`єкта зустрічного виконання тобто ТОВ «Харківжитло» взагалі не здійснювати його до отримання відповідного виконання від іншої сторони зобов`язання.

В цьому випадку суди попередніх інстанцій не застосували правової позиції Верховного Суду щодо двосторонніх договорів, викладену у постанові від 01 квітня 2021 року у справі № 910/1101/20 та у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 910/10233/20 де зазначено, що сторони мають право на одностороннє розірвання господарського договору, яке безпосередньо передбачене ним.

Доводом касаційної скарги також є те, що суди не застосували до спірних правовідносин і правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 750/1535/17 та визнали договір дійсним за відсутності правових підстав для цього, як і не застосували до вимог позивача позовну давність.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у грудні 2021 року до Верховного Суду відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Савєльєв В. В. касаційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Представник позивача зазначає, що ТОВ «Харківжитло» включило до договору дискримінаційні умови відносно споживача, а тому висновок місцевого суду, з яким правильно погодився суд апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання односторонньої відмови від договору незаконною правильний.

Зауважує, що твердження представника відповідача про те, що він не допустив істотного порушення умов договору необґрунтоване, адже саме ним було допущено зупинення будівництва.

Крім того, представник позивача вважає також необґрунтованими посилання відповідача про сплив позовної давності, адже як правильно вказували суди попередніх інстанцій про порушення свого права позивач дізналась із листа відповідача від 20 березня 2017 року, а з позовом звернулась 18 березня 2020 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Ленінського районного суду м. Харкова.

25 січня 2022 року цивільна справа № 642/1528/20 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 27 травня 2022 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 січня 2006 року, між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло», був укладений договір № 20/1 на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями.

За умовами договору, ОСОБА_1 , яка в тексті договорі іменується пайщиком, направляє власні грошові кошти на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок), в порядку пайової участі, і доручає ТОВ «Харківжитло», яке за текстом договору іменується товариством: сформувати частку ОСОБА_1 в загальному майні пайщиків та забезпечити будівництво будинку.

Відповідно до умов договору та додатків до нього, ТОВ «Харківжитло» зобов`язалось в строк до вересня 2010 року, збудувати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ввести його в експлуатацію та передати громадянці ОСОБА_1 за актом приймання-передачі 1/2 частку нежитлового приміщення в будинку, відповідно до додатку № 2 до договору, загальною площею 204,8 кв. м (далі - приміщення).

Сума договору складає 440 953,38 грн.

ОСОБА_1 , на виконання умов договору, здійснила на користь відповідача наступні платежі: 13 серпня 2008 року - 36 672,73 грн; 16 вересня 2008 року - 9 168,19 грн; 14 жовтня 2008 року - 9 168,19 грн., всього 55 009,11 грн.

На час подання позову сума заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Харківжитло» склала 385 854,27 грн.

Протягом 2006-2008 років відповідач здійснював будівництво будинку АДРЕСА_1 , проте з кінця 2008 року будівництво було призупинено, також в цей період позивач призупинила оплати за договором.

В подальшому відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором про пайову участь № 20/1, введення будинку в експлуатацію у вересні 2010 року не здійснив, передбачені договором приміщення позивачеві не передав. На час розгляду справи судом будівництво не завершено. Будь-яких додаткових угод до договору про продовження строку будівництва будинку між сторонами не укладалось.

Наприкінці березня 2017 року ОСОБА_1 поштою отримала від ТОВ «Харківжитло» повідомлення від 20 березня 2017 року за вих. № 20-1, яким відповідач повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативи відповідача. ТОВ «Харківжитло» у якості правової підстави розірвання договору послалось на п. 4.3. та п. 8.4.2. договору.

В пункті 4.3. договору визначено, що в разі порушення пайщиком чергового строку оплати графіку платежів та умов п. 4.1. договору більш ніж на 10 календарних днів, товариство має право розірвати договір в односторонньому порядку.

Пункт 8.3. договору визначає, що окрім підстав розірвання договору, передбачених законодавством України, розірвання даного договору до закінчення строку його дії можливо у випадках, передбачених п. 4.3. договору.

Пунктом 6.11. договору передбачено, що пайщик має право передати свої права та обов`язки іншій особі за умови додержання наступних вимог:

- письмового звернення пайщика до ТОВ «Харківжитло» з повідомленням про передачу своїх прав та обов`язків іншій особі;

- сплати протягом трьох днів додаткові грошові кошти в розмірі 2 204,76 грн, що складає 0,5% від ціни договору, за передачу майнових прав;

- укладення тристоронньої додаткової угоди про заміну сторони в зобов`язанні;

- передача договору з додатками від пайщика новому пайщику.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач досягла домовленості з ТОВ «Укрестейт» про передачу йому своїх прав та обов`язків пайщика за договором про пайову участь у будівництві жилого будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями від 12 червня 2006 року № 20/1.

З метою реалізації свого права, закріпленого в п. 6.11. договору, позивачем 21 лютого 2019 року складена додаткова угода про передачу майнових прав за договором від ОСОБА_1 до ТОВ «Укрестейт», яка підписана з боку ОСОБА_1 та ТОВ «Укрестейт».

22 лютого 2019 року на адресу ТОВ «Харківжитло» був направлений лист з повідомленням про передачу прав і обов`язків ТОВ «Укрестейт» та з пропозицією підписати додаткову угоду від 21 лютого 2019 року, три примірники якої були додані до листа. Також додаткова угода містила домовленість про те, що новий пайовик, тобто ТОВ «Укрестейт», протягом 5 (п`яти) банківських днів, наступних за днем підписання акту приймання-передачі приміщення між ТОВ «Харківжитло» та ТОВ «Укрестейт», що підтверджує факт передачі приміщення у власність ТОВ «Укрестейт», здійснює доплату 385 944,27 грн на рахунок ТОВ «Харківжитло» в банку.

Окрім того, в цей же час ОСОБА_1 була здійснена спроба сплати на розрахунковий рахунок відповідача, зазначений в договорі, додаткових грошових коштів в розмірі 2 204,76 грн, що складає 0,5% від ціни договору.

Оскільки зазначені реквізити банківського рахунку виявились недійсними, вищевказаний лист містив також прохання повідомити діючі банківські реквізити ТОВ «Харківжитло» для перерахування коштів відповідно до п. 4.4. та 6.11. договору.

Лист від 22 лютого 2019 року, направлений на адресу ТОВ «Харківжитло», містив пропозицію його розгляду протягом 20 днів, та застереження про те, що в разі непідписання та/або неповернення додаткової угоди до договору, заінтересована сторона буде змушена звернутися до суду. Проте відповідач, отримавши даний лист поштовим відправленням № 309, відповіді на пропозицію ОСОБА_1 не надав, додаткову угоду не повернув. Зазначений в направленому на адресу ТОВ «Харківжитло» листі 20-денний строк на надання відповіді закінчився 19 березня 2019 року.

ОСОБА_1 09 серпня 2019 року, в порядку, передбаченому п. 4.4. договору, сплатила на банківський рахунок ТОВ «Харківжитло» за заміну сторони у договорі 2 204,76 грн, що складає 0,5 % від суми договору.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються в касаційному порядку в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач на підставі укладеного сторонами договору про пайову участь № 20/1 набув майнові права на відповідний об`єкт будівництва (інвестування).

ТОВ «Харківжитло» у 2008 році, отримало від ОСОБА_1 грошові кошти, проте протягом багатьох років не виконувало будівельних робіт, фактично зупинивши будівництво восени 2008 року.

Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За приписами частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 6, 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Пункт 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

В частині першій статті 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Згідно статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суди встановили, що пункт 4.3. договору передбачає, що у разі порушення паювальником наступного строку оплати графіка платежів та умов п.4.1 договору та більш ніж на 10 календарних днів, товариство має право розірвати договір в односторонньому порядку.

За умовами п. 4.3. та п. 8.4.2. договору, ТОВ «Харківжитло» має право в односторонньому порядку розірвати договір в разі невиконання позивачем своїх зобов`язань з оплати за цим договором. Однак ОСОБА_1 , як вбачається з п. 8.4.1. договору, права одностороннього розірвання договору (без підписання з товариством відповідної угоди) не має, отже мається істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду пайщика (споживача).

Таким чином, з огляду на вищенаведене, порівнявши перелік прав та обов`язків пайщика та товариства за договором, а також передбачені договором наслідки невиконання сторонами своїх зобов`язань, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що відповідальність сторін за невиконання обов`язків, покладених на них за договором є неспівмірною, а тому договір в цій частині не можна вважати справедливим.

Аргументи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій було ухвалено рішення без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 10 березня 2021 року у справі № 201/8412/18 та у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 905/1732/18 колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Верховний Суд у справі № 201/8412/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волхонтет-Граніт» про стягнення суми заборгованості за договором оренди нежитлової будівлі та обладнання у постанові від 10 березня 2021 року виклав правову позицію, в якій зазначив, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 905/1732/18 Верховний Суд розглянув справу за позовом про визнання недійсним з моменту укладання договору іпотеки від 15 серпня 2016 року, укладеного між ТОВ «Альмагеста» та ТОВ «МТС», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі № 2105 та виклав правову позицію про те, що правила виключної підсудності (частина третя статті 30 ГПК України) не поширюються на позови, що виникають із зобов`язань щодо прав на нерухоме майно (найм, оренда, застава, іпотека тощо). До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності (Пункт 40 Постанови) від якої відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18.

Таким чином у наведених представником заявника справах предмет та підстави позовів були відмінними від предмета та підстав позову у справі, яка переглядається, а тому колегія суддів відхиляє цей аргумент касаційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що суди правильно застосували до спірних правовідносин норми права, що регулюють спірні правовідносини, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судових рішень, які ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам законності та обґрунтованості.

Верховний Суд відхиляє посилання в касаційній скарзі на необхідність застосування частини третьої статті 538 ЦК України, оскільки відмова від виконання обов`язку не є тотожною відмові від зобов`язання чи відмові від договору. Тому навіть у тому разі, якщо суб`єкт зустрічного виконання правомірно відмовився від виконання свого зустрічного обов`язку повністю чи частково, відповідне зобов`язальне правовідношення не припиняється до того моменту, коли таке припинення відбудеться в загальному порядку (статті 525, 598-609, 651, 652 ЦК України).

Аргументи касаційної скарги про незастосування в цьому випадку правової позиції Верховного Суду щодо двосторонніх договорів, викладену у постанові від 01 квітня 2021 року у справі № 910/1101/20 та у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 910/10233/20 де зазначено, що сторони мають право на одностороннє розірвання господарського договору, яке безпосередньо передбачене ним колегія суддів відхиляє, оскільки у цих справах зроблено висновки щодо правовідносин, які не є подібними до правовідносин, які склалися у справі № 642/1528/20, адже у цих справах відмінними є предмет та підстави позовів, а також встановлені фактичні обставини.

Колегія суддів також відхиляє аргумент касаційної скарги стосовно того, що суди не застосували до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 750/1535/17 з огляду на те, що в цій справі позивач просила визнати несправедливими та недійсними умови договору про право відповідача на одностороннє його розірвання, натомість у вказаній представником заявника справі вирішувалось питання про визнання дійсним укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» договору банківського вкладу (депозиту) отже у цих справах також є відмінними предмет та підстави позовів, а також встановлені фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги відносно того, що місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, протиправно не застосував до вимог позивача позовну давність Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Позивач стверджувала, що саме після повідомлення листом від 20 березня 2017 року № 20-1 про розірвання договору, їй став зрозумілий дискримінаційний характер п. 4.3., п. 8.4.2. договору. До моменту складання і направлення позивачу вказаного листа права позивача не були порушені. Таким чином, застосувавши п. 4.3., п. 8.4.2. договору ТОВ «Харківжитло» порушило права позивача, а тому з саме з цього часу позивач довідалась про порушення її прав.

Місцевий суд встановив, що лист в якому йшла мова про односторонню відмову від договору з боку ТОВ «Харківжитло» позивач отримала наприкінці березня 2017 року, а позовна заява подана до місцевого суду 18 березня 2020 року, отже висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що строк звернення з позовом не сплив правильний.

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються в касаційному порядку в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційними судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький Судді:І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Пророк В. В. Сердюк