Справа № 496/2354/22
Провадження № 2/496/1240/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря - Стрілець Ж.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.09.2015 року він уклав шлюб з відповідачкою. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 . Виявилося, що у них з відповідачкою зовсім різні погляди на сімейне життя, взаємопорозуміння відсутнє, постійно виникають сварки, подальше спільне проживання неможливе і приводить до порушення душевного та психічного стану як його з відповідачкою так їхнього сина. Намагання зберегти сім`ю ні до чого не привели. Вони не проживають як чоловік і дружина з початку 2021 року. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам та інтересам сина. Не ведуть спільне господарство, не проживають як чоловік і дружина вже більше року. Малолітній син ОСОБА_3 постійно проживає разом з позивачем, який самостійно виховує його та син знаходиться на утриманні батька. Спору щодо місця проживання малолітнього сина та його утримання, виховання у позивача з відповідачкою не має. Спору щодо розподілу спільного майна не має. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою суду від 27.06.2022 року справу було прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.25).

Позивач у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності, на задоволені позовних вимог наполягав (а.с.32).

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, але надала до суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги позивача визнає та не проти їх задоволення (а.с.33).

Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ознайомившись із матеріалами справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.09.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2363, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.09.2015 року (а.с.16).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03.03.2017 року (а.с.17).

Згідно довідки Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області №563 від 17.06.2022р. виданої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 він постійно зареєстрований та постійно проживає в АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - син, проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні. (а.с.18).

Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить матері позивача ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується договором дарування від 07.12.2004р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6115470 від 03.01.2005р. (а.с.19-21).

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, Суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам сторін.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками.

Рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

У Постанові від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Судом встановлено, що син - ОСОБА_3 проживає з позивачем, знаходиться на його утриманні та вихованні.

З урахуванням відсутності спору між батьком та матір`ю щодо проживання дитини, суд не вважає за необхідне залучати до справи орган опіки та піклування.

Враховуючи ту обставину, що між сторонами погоджено місце проживання дитини, відповідачка не заперечує щодо проживання сина з ОСОБА_1 , суд вважає доцільним залишити на самостійному вихованні та утриманні ОСОБА_1 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись статтею 51 Конституції України, ст. ст. 21, 24, 104, 105, 110 - 112, 150, 157, 160 СК України, ст. ст. 13, 81, 259, 263, 265, 351 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт НОМЕР_3 виданий Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_5 виданий Біляївським РВ ГУ ДМС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) про розірвання шлюбу та залишення малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні батька - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений 19.09.2015 року, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2363,залишивши на самостійному вихованні та утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя: Буран В.М.