Справа номер 484/5021/21 Головуючий суду першої інстанції Маржина Т. В.
Провадження номер 22-ц/812/619/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О. С.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_1 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 березня 2022 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 подав до суду вищезазначений позов до ОСОБА_2 , який обґрунтовував наступним.

Позивач вказував, що з 30 листопада 2012 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2019 року розірвано.

Під час шлюбу сторонами 13 квітня 2013 року придбано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що вищезазначений житловий будинок було придбано за його особисті кошти в сумі 22 625 грн та за спільні кошти сторін в сумі 12 375 грн.

ОСОБА_3 зазначав, що його особисті кошти було отримано за рахунок відчуження ним 13 квітня 2013 року житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

З огляду на зазначене позивач просив визнати, що 65% частки будинку є його особистою власністю, а 35% будинку були придбані за спільні кошти сторін.

З урахуванням викладеного позивач просив провести поділ спірного будинку з урахуванням часток внесених кожним з подружжя на його придбання, а саме визнати за ним право власності на 33/40 частки будинку, а за ОСОБА_2 визнати право власності на 7/40 частки будинку.

Позивач просив крім іншого розподілити судові витрати в сумі 10 908 грн: 908 грн судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Вона зазначала, що будинок було придбано за спільні кошти подружжя.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 березня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

За ОСОБА_3 визнано право власності на 33/40 ідеальних частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_2 визнано право власності на 7/40 ідеальних частки вказаного житлового будинку.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору стягнуто 908,40 грн, а за професійну правничу допомогу 10 000 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог ОСОБА_3 .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала через свого представника апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити, визнавши за кожним з подружжя право власності на спірний будинок по Ѕ його частки. Крім того просила рішення суду скасувати у частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на те, що позивач не довів їх наявності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що 30 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2019 року.

13 квітня 2013 року ОСОБА_3 продав за 43 000 грн належний йому житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , отримавши від покупця до підписання договору 22 625 грн. Залишок суми він мав отримати за умовами договору до 01.06.2013. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В. А. та зареєстрований у реєстрі за №1545. Згідно з умовами цього договору будинок належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2010.

Того ж дня, ОСОБА_4 придбала житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за 35 000 грн. У пункті 3 договору покупець заявила, що грошові кошти, що сплачуються за нерухомість, є спільною сумісною власністю з чоловіком ОСОБА_3 , який надав свою згоду на укладання цього договору. Вказаний договір було посвідчено тим же нотаріусом і зареєстровано в реєстрі за №1547.

Згідно зі звітом про вартість майна станом на 25 листопада 2021 року вартість вищевказаного будинку становить 84 700 грн.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків з січня 2011 р. до квітня 2013 р. позивач отримав 58 337,78 грн доходів, відповідач з жовтня 2012 р. до квітня 2013 р. отримала дохід у сумі 8222,01 грн.

Згідно з вимогами статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши досліджені докази у сукупності, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач для придбання спірного будинку витратив 22 625 грн, що належали йому особисто, від продажу будинку та сторонами було витрачено спільних коштів у сумі 12 375 грн, а тому дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 33/40 частки будинку, а за відповідачем на 7/40 частки будинку.

Відповідач належними доказами не довела, що її внесок у придбання будинку був на рівні вартості його Ѕ частки.

Її твердження про те, що кошти на придбання були спільними, про що навіть зазначено у пункті 3 договору купівлі-продажу, колегія суддів не вважає переконливими. Вказаний пункт містить посилання на те, що з її слів кошти на придбання будинку були спільною сумісною власністю подружжя.

У суді, як вже зазначено вище, відповідач не надала доказів того, що придбання будинку було здійснено за спільні кошти подружжя.

За такого, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення суду в частині поділу майна є незаконним.

Що стосується заперечень відповідача в частині вирішення судом питання про відшкодування нею на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у позові зазначав суму витрат на професійну правничу допомогу, яку зазнав під час розгляду справи, а саме 10 000 грн, додав доказ сплати цих витрат та вказав обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, про що свідчить розділ 3 договору про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді.

Відповідач під час розгляду справи не заявляла клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не надавала доказів неспівмірності цих витрат.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 березня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 13 липня 2022 року.