МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 471/78/22
Провадження № 22-ц/812/656/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гукової І.Б. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання недійсного положення договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 про плату за обслуговування,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ "Ідея Банк" про визнання недійсного положення договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 про плату за обслуговування.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що між нею та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №Р25.00300.006372925, за умовами якого (п.1.2) банк надає їй кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 61 577,00 грн., включно з витратами на страховий платіж, які становлять 10 475,76 грн. (п. 2.1), а позивачка зобов`язалася отримати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості).

Станом на 27 січня 2022 року позивачкою сплачено кошти за кредитним договором в сумі 86 187,17 грн., частина яких була сплачена достроково з випередженням графіку.

Пунктом 5 Додатку №1 (Паспорт споживчого кредиту) до Договору кредиту та страхування визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Щомісячні внески сплачуються на транзитний рахунок НОМЕР_1 .

Загалом позивачкою було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 35 172,78 грн.

Згідно листа AT «Ідея Банк» від 23.11.2021 вих. зв-2021/52444 станом на 23.11.2021 р. загальна заборгованість по кредиту становить 18 838 грн. 32 коп.

Зазначає, що AT «Ідея Банк» у кредитному договорі № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 року, встановив щомісячну плату за надання інформації з приводу виконання кредитного договору (п. 1.5 Договору кредиту та страхування та п. 5 Додатку №1 до Договору кредиту та страхування, п. 9.8.2 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБФО)), а саме: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС; повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (надалі - «графік щомісячних платежів»).

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Виходячи з викладеного вважає, що має місце встановлення у положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить наведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними.

Також зазначає, що якщо вирахувати строкову плату за обслуговування кредиту, яку було сплачено 02.12.2021 р. у сумі 1059,12 грн. (Виписка з 26.02.2020 по 17.12.2021 по рахунку НОМЕР_2 ) та сплачені 02.12.2021 р. строкові платежі у сумі 953,05 грн. виходить 18838,32 грн. (загальна сума боргу, що залишилась станом на 23.11.2021) - 1059,12 грн. (сплачена строкова плата за обслуговування кредиту) - 953,05 грн. (сплачені строкові платежі) = 16826,15 грн. - сума грошових коштів, що залишилось сплатити для закриття кредиту.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, позивачка посилаючись на правові висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 01.04.2020 року у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778ск19, вважає несправедливим положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Факт обізнаності позивачки про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, позивачка вважає, що при розгляді даної справи слід врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17, при розгляді якої суд за ідентичних правовідносин між сторонами дійшов висновку про порушення прав споживача. В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку відповідності пункту кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшли обґрунтованих висновків про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання AT «Ідея Банк» зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Таким чином, після укладення кредитного договору позивачці стало відомо, що встановлена банком у кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливою умовою договору та повинна надаватися на безоплатній основі, а тому є всі підстави для визнання кредитного договору частково недійсним та повернення банком зайво сплачених нею коштів. Вважає, що умови кредитного договору, що передбачають плату за обслуговування кредитної заборгованості призводять до істотного дисбалансу сторін.

Крім того, відповідно до п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачкою понесені судові витрати, які становлять 9 350 грн. (оплата послуг на правову допомогу), що підтверджується Договором про надання юридичних послуг № 79.21 від 20.11.2021 та Актами приймання наданих послуг від 23.11.2021 р. та від 26.02.2022 р.

На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати недійсним положення договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 про плату за обслуговування (п. 1.5 Договору кредиту та страхування, п. 5 Додатку №1 до Договору кредиту та страхування); зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору №Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 платежів за обслуговування кредитної заборгованості та зарахувати сплачені позивачкою ОСОБА_1 суми таких платежів в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами кредитного договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020. Кошти, які залишаться понад це, повернути позивачці - ОСОБА_1 .

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ "Ідея Банк" про визнання недійсного положення договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 про плату за обслуговування відмовлено.

Не погоджуючись з висновком суду та вважаючи, що дане рішення є необґрунтованим, невмотивованим, несправедливим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача додаткові витрати на правову допомогу у зв`язку з поданням апеляційної скарги у розмірі 7000 грн.

Проаналізувавши положення ч.1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які передбачають безоплатне надання послуг, та положення кредитного договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 року, наполягає, що незважаючи на положення ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» Банк у договорі № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 року фактично встановив оплатність послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, назвавши це Платою за обслуговування кредитної заборгованості. Таким чином АТ «Ідея Банк» прямо порушив закон, стягуючи плату за послуги, які за законом є безкоштовними.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки позивачці як Позичальнику було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, положення договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду під час розгляду справи № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19, висловленими в постанові від 01.04.2020.

Вважає неправильним висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, «оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні договору».

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по справі просто проігнорував надані нею докази на підтвердження вищенаведених фактів, не проаналізував законодавство, яке регулює дану сферу суспільних відносин, та практику розгляду подібних справ іншими судами, проігнорував постанови Верховного суду та міжнародні нормативно-правові акти, які обов`язкові для врахування, та підійшов до вирішення спору поверхнево.

По суті рішення зводиться до того, що якщо кредитний договір укладений та підписаний, то позичальник в будь-якому разі повинен його виконувати на користь банку, навіть не зважаючи на те, що цей договір укладено з прямим порушенням норм чинного законодавства України.

Така позиція суду є незаконною та порушує всі норми і принципи, в тому числі законності і справедливості, якими має керуватись суд при ухваленні рішень.

АТ «Ідея Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, звертає увагу суду, що Банк неухильно виконує вимоги ч.1.ст.11 Закону України «Про споживче кредитування та на першу подану протягом місяця вимогу позичальника безоплатно надає інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю виписку з рахунку щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено згаданим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Передбачене кредитним договором обслуговування кредитної заборгованості, за яке встановлена плата, передбачає право позичальника будь-якими способами необмежену кількість разів протягом місяця звертатися до Банку з запитами про надання інформації щодо кредиту та отримувати її будь-якими способами та в обсягах згідно з п.1.4. Кредитного договору, що не суперечить закону та не заперечує право на безоплатне отримання інформації один раз на місяць.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Реальна річна процентна ставка за Кредитним договором з якою повністю погодилася апелянт, була розрахована за вказаними Правилами та включає плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Посилаючись на ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказує, що Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата/комісія за обслуговування кредитної заборгованості існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально, на його розсуд, та затверджується внутрішніми актами.

Отже, чинним законодавством України надано право Банку отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а тому немає підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Банк добросовісно виконав усі приписи законодавства, покликані забезпечити належне інформування апелянта про умови кредитування як до, так і після укладення кредитного договору. Банк до укладення кредитного договору ознайомив апелянта з Паспортом споживчого кредиту, який включає та описує усі витрати позичальника впродовж дії кредитного договору, а також реальну річну процентну ставку, сторони включили до кредитного договору умови, щодо яких було досягнуто згоду.

Тобто, усі умови щодо оплати були відомі апелянту як до, під час, так і після укладення кредитного договору, не виникли несподівано під час виконання кредитного договору. Апелянт надала запевнення і гарантії, що Банк перед укладенням Кредитного договору повідомив її в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація їй відома та зрозуміла, вона ознайомилася з тарифами Банку і згодна з ними; умови кредитного договору вважає справедливими і такими, що відповідають її інтересам. Такі гарантії і запевнення є невластивими для споживача, який уклав несправедливий договір, що суперечить принципу добросовісності, з істотним дисбалансом сторін, спрямованим на шкоду споживачу.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» та умов кредитного договору апелянт мала право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, вона не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, і навіть не звертався до Банку за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористалася цим своїм правом.

Враховуючи вищевикладене вважають, що жодного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду апелянта оспорюваний кредитний договір не містить, а його умови, включно з ціною договору, є справедливими та підлягають виконанню.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції стало відомо, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 24 березня 2021 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019р. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020р.

В даній ухвалі Верховний Суд зазначив про наявність виключної правової проблеми, оскільки законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін в 2017 році з прийняттям Закону України «Про споживче кредитування». До цього часу судова практика з питання можливості встановлення кредитором комісії в кредитному договорі захищала боржника як слабку сторону в кредитних правовідносинах. Однак з прийняттям в 2017 році Закону України «Про споживче кредитування» судова практика змінилась. Суди протилежно трактують можливість встановлення в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитного договору. Оскільки у переважній більшості випадків справи цієї категорії є малозначними в силу закону, то рішення Великої Палати Верховного Суду за наслідкам вирішення цієї правової проблеми має стати орієнтиром при вирішенні подібних справи судами першої та апеляційної інстанції. Колегія суддів Другої судової палати зазначила, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з урахуванням таких аспектів розгляду справ про визнання недійсним кредитного договору у частині встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування» (стягнення заборгованості за такими договорами), що свідчить про виключність цієї правової проблеми, зокрема, необхідність визначення: (а) чи можливе встановлення комісії згідно Закону України «Про споживче кредитування»; (б) чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна/нікчемна/оспорювана.

На підтвердження існування виключної правової проблеми при вирішенні аналогічних спорів ухвала колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року містить посилання на: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що аналіз судової практики свідчить про те, що сформувалося два підходи щодо застосування положень Закону України «Про споживче кредитування».

За першого підходу відбувається кваліфікація умови договору, що передбачає комісію, як оспорюваної. Наприклад: (1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) зазначено, що: «колегія суддів не може погодитися з висновками судів щодо позовних вимог про визнання недійсними положень частини другої пункту 1.10, а також пункту 6 кредитного договору від 21 листопада 2018 року, щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, зважаючи на те оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Враховуючи наведене, а також положення частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки позивачці було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Таким чином у справі № 583/3343/19 Верховний Суд зробив висновок про визнання недійсною умови кредитного договору, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 361/392/20 (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20)).

За другого підходу відбувається кваліфікація умови договору, що передбачає комісію, як нікчемної. Наприклад: (1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). При цьому за таких же обставин Верховний суд посилався на те, що відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Тому у справі № 194/1387/19 Верховний Суд зробив висновок про нікчемність умови кредитного договору, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту.

Аналіз наведених постанов Верховного Суду свідчить про наявність розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Учасники справи, повідомлені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явились.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 24 березня 2021 року справу № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019р. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020р. передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Предметом судового розгляду у справі № 496/3134/19, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, та у цій справі є перевірка наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору у частині встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування» (стягнення заборгованості за такими договорами), що свідчить про виключність цієї правової проблеми, зокрема, необхідність визначення: (а) чи можливе встановлення комісії згідно Закону України «Про споживче кредитування»; (б) чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна/нікчемна/оспорювана.

При цьому як у справі № 496/3134/19, так і у даній справі судами було встановлено, що АТ «Ідея Банк» в оспорюваних пунктах кредитних договорів позичальнику встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості, а фактично за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року справу № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019р. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020р. прийнято до розгляду та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 15 червня 2021 року.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Подібними є правовідносини, у яких тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання.

Оскаржуване судове рішення у даній справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої ст. 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 496/3134/19(провадження № 14-44цс21).

Керуючись п.10 ч.1 ст. 252, ст. ст. 253, 261, 368, 381 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Зупинити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2022 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання недійсного положення договору № Р25.00300.006372925 від 26.02.2020 про плату за обслуговування до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання недійсним кредитного договору.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали виготовлено 15 липня 2022 року