ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/363/22 Номер провадження 22-ц/814/1505/22Головуючий у 1-й інстанції Куцин В.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О. І.,

суддів: Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

розглянула в порядку письмового провадження у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2022 року, в складі судді Куцин В.М., дата виготовлення повного тексту рішення 11 квітня 2022 року, по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору №б/н від 05.11.2012 в розмірі 19441,55 грн., з яких: 18668,07 грн. заборгованість за тілом кредиту та 773,48 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Вказував, що 05.11.2012 р. між сторонами укладено договір у вигляді підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку без номера, згідно якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань по своєчасному поверненню кредитних коштів та сплати відсотків, утворилась заборгованість, яку просив стягнути в судовому порядку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору без номера від 05.11.2012 в розмірі 18668,07 грн., станом на 26 січня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2381,76 грн. судових витрат.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредиту відмовлено.

Не погодившись частково з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог банку, та ухвалити в цій частині нове рішення про залишення позовних вимог банку без задоволення.

Зазначав, що за період з 27.12.2012 по 27.01.2022 роки ним було використано 68568 грн. 89 коп. кредитних коштів, які він протягом вказаного періоду часу повертав на свій картковий рахунок, сплативши загалом 89216 грн.36 коп., що значно більше в порівняння з використаними кредитними коштами.

Не погоджується з тим, що протягом того ж періоду часу з кредитного рахунку банк регулярно списував внесені ним кошти на погашення відсотків за використання кредитного ліміту, комісію та пеню, не зараховувавши їх на погашення тіла кредиту, чим власне створив штучну заборгованість, безпідставно списавши з його рахунку 39 343 грн. 37 коп.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку без номера 05.11.2012 року на підставі чого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Сторонами не заперечується факт використання відповідачем кредитних коштів та їх повернення на свій картковий рахунок.

Пред`являючи вимоги про стягання заборгованості по кредитному договору, банком до позовної заяви в якості доказів додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті www.privatbank.ua. та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 26.01.2022 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 19441,55 грн., з яких: 18668,07 грн. - заборгованість за тілом кредита, в т. ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита, 18668,07 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованим відсотками; 773,48 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та судові витрати в розмірі 2481,00 грн.

Таким чином, заборгованість складається з простроченого тіла кредиту та заборгованості за простроченими відсотками.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту наявної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18668,07 коп., яка підлягає стягненню на користь банку та відмовив в стягненні заборгованості по відсотках.

Колегія суддів не може погодитися в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Виходячи з положень ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05.11.2012, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку», які розміщені на банківському сайті: www.privatbank.ua., як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та витяг з Умов і правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яка в силу ст. 263 ЦПК України повинна бути врахована при застосуванні судами аналогічних норм права.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua.) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 05.11.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом 14.02.2022), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін, скріпленої їхніми підписами, про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

В даному випадку, обґрунтовуючи заявлений розмір заборгованості, банк посилався на те, що в редакції Умов та правил, що почали діяти з 01.03.2019 згідно до п.2.1.1..2.12 Сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту , які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі - 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд».

З наведеного можна зробити висновок, що банк в односторонньому порядку підвищив розмір процентів від простроченої суми заборгованості. При цьому, посилання на те, що сторони між собою погодили таке підвищення процентів не заслуговує на увагу, оскільки згоди позичальника на таке підвищення банк не запитував та не сповістив його про це в передбаченому законом порядку.

Крім того, приєднаний банком розрахунок заборгованості за кредитом свідчить про те, що процентна ставка, яка не обумовлена сторонами у договорі взагалі, починалася з розміру 30 % річних, неодноразово змінювалася - з 01.09.2014 року збільшена до 34,80 %, з 01.04.2015 року збільшена до 43,20%, з 01.01.2016 року зменшена до 25,0 %, з 14.05.2016 року збільшена до 29,0 %, з 15.12.2016 збільшена до 36,0%, з 05.11.2018 зменшена до 25,0%, з 01.10.2019 збільшена до 84,0%, з 01.03.2020 зменшена до 42,0%, з 01.08.2020 зменшена до 40,8% /а. с. 6-12/.

За змістом ч.ч.1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

При цьому, будь-яких доказів про те, що банк належним чином повідомляв позикодавця про своє одностороннє рішення щодо збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом - матеріали справи не містять.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй Постанові від 11 жовтня 2017 року по справі №6-1374цс17, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання свого зобов`язання, визначеного п. 1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг про інформуванню клієнта менше ніж за 7 днів до введення змін, зокрема шляхом виписки за картрахунком, згідно з п. 1.3.1.9 Договору /а. с. 26/.

Вірно встановивши в цій частині обставини, суд прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставну зміну самим банком розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, що є достатньою правовою підставою для відмови в стягненні нарахованою банком заборгованості по простроченим відсоткам в розмірі 773,48 грн.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що самовільне та неправомірне збільшення процентної ставки банком та не надання детального розрахунку погашення ОСОБА_1 заборгованості, з якого б вбачалось скільки і куди розподілялись внесені ним кошти, фактично унеможливлює зробити висновок щодо наявності чи відсутності заборгованості також і по тілу кредиту, розмір якого банк вираховував в залежності від залишку коштів опісля їх зарахування на проценти, пеню та штрафи.

Тобто, констатуючи неправомірність дій банку щодо одностороннього збільшення відсотків з 30 % до 84,0%, (починаючи з 01.03.2019 р) та не маючи належних доказів про черговість проведених банком зарахувань сплачених позичальником коштів та можливість визначити який залишок після цього йшов на погашення тіла кредиту, у суду відсутні достатні правові підстави стверджувати про доведеність заборгованості по тілу кредиту в розмірі 18668,07 грн.

Враховуючи не доведення позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, позовні вимоги в цій частині задоволені бути не можуть.

За вказаних обставин, судове рішення в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту з підстав їх недоведеності.

Враховуючи, що при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3721,50 грн., останній підлягає стягненню з позивача на його користь в порядку розподілу судових витрат згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2022 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредита в сумі 18668,07 грн. скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18668,07 грн. відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Судді : О.І. Обідіна С. Б. Бутенко О.В. Прядкіна