ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 311/2420/20

провадження № 61-12267св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТМК Торгстрой»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чорненька Олена Михайлівна,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року, ухвалене у складі судді

Нікандрової С. О., та постанову Запорізького апеляційного суду від 1 липня

2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ТМК Торгстрой» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чорненька О. М., про визнання припиненим договору іпотеки.

В обґрунтування позову вказувало, що 7 липня 2017 року ТОВ «ТМК Торгстрой» та ОСОБА_1 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за

реєстровим № 754. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язався надати ТОВ «ТМК Торгстрой» поворотну (строкову) позику у сумі 800 000 грн без нарахування процентів за користування грошовими коштами, а останнє - повернути суму позики в порядку, визначеному цим договором, в строк

до 7 липня 2020 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором цими ж сторонами 7 липня 2017 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу

Чорненькою О. М. за реєстровим № 755, предметом якого є автозаправочна станція на АДРЕСА_1 .

5 червня 2020 року ТОВ «ТМК Торгстрой» отримало від ОСОБА_1 повідомлення щодо вжиття заходів для повернення позики, у відповідь на яке

23 червня 2020 року поштовим відправленням направило вимогу про надання актуальних банківських реквізитів для перерахування суми поворотної позики.

Крім того, адвокат Отюська А. В. в інтересах ТОВ «ТМК Торгстрой»

23 червня 2020 року направила ОСОБА_1 адвокатський запит від 23 червня 2020 року з вимогою щодо надання актуальних банківських реквізитів для перерахування суми поворотної позики у розмірі 800 000 грн. Відповідь на адвокатський запит не отримала.

У зв`язку з ухиленням кредитора від своєчасного прийняття виконання та з метою недопущення прострочення виконання грошового зобов`язання боржником, 6 липня 2020 року ТОВ «ТМК Торгстрой» внесено грошову суму поворотної позики у розмірі 800 000 грн на депозит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В., про що на договорі позики зроблено відповідний напис нотаріуса про внесок.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В.

7 липня 2020 року направив ОСОБА_1 повідомлення вих. № 375/02023 про виконання позивачем зобов`язання у повному обсязі та про порядок видачі грошових сум з депозиту.

Позивач вважав, що на 7 липня 2020 року заборгованість ТОВ «ТМК Торгстрой» перед ОСОБА_1 за вказаним договором позики є погашеною у повному обсязі шляхом внесення суми боргу на депозит нотаріуса. Зобов`язання позичальника виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

8 липня 2020 року ТОВ «ТМК Торгстрой» направило ОСОБА_1 повідомлення від 7 липня 2020 року про повернення позики з вимогою здійснити необхідні дії щодо державної реєстрації припинення іпотеки та зняття заборони відчуження об`єкта нерухомості, що є предметом іпотеки.

22 липня 2020 року ТОВ «ТМК Торгстрой» від ОСОБА_1 отримало повідомлення, в якому останній повідомляє свої банківські реквізити для перерахування заборгованості та вимагає повернути суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

24 липня 2020 року ТОВ «ТМК Торгстрой» направило відповідь на вказане повідомлення, у якій зазначило, що у зв`язку з неповідомленням відповідачем своїх банківських реквізитів сума позики своєчасно перерахована на депозит нотаріуса у повному обсязі. Тому правові підстави для нарахування інфляційних втрат, трьох процентів річних відсутні, оскільки відсутнє прострочення грошового зобов`язання боржником.

На дату звернення з позовом відповідачем не здійснено дії щодо зняття обтяжень предмета іпотеки.

За таких обставин ТОВ «ТМК Торгстрой» просило:

- визнати припиненим іпотечний договір від 7 липня 2017 року, укладений

ТОВ «ТМК Торгстрой» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за

реєстровим № 755;

- зняти обтяження нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 9, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і з Державного реєстру Іпотек, внесені на підставі іпотечного договору

від 7 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за реєстровим № 755.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 19 січня

2021 року позов задоволено.

Визнано припиненим іпотечний договір від 7 липня 2017 року, укладений

ТОВ «ТМК Торгстрой» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за

реєстровим № 755.

Знято обтяження нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 9, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) та виключено відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і з Державного реєстру Іпотек, внесені на підставі іпотечного договору від 7 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за реєстровим № 755.

Додатковим рішенням Василівського районного суду Запорізької області

від 26 лютого 2021 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТМК Торгстрой» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та 4 202 грн -на відшкодування судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість

ТОВ «ТМК Торгстрой» перед ОСОБА_1 за договором позики від 7 липня

2017 року погашена у повному обсязі з додержанням строку шляхом внесення суми боргу на депозит нотаріуса 6 липня 2020 року, яка у подальшому отримана ОСОБА_1 . За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання припиненим іпотечного договору від 7 липня 2017 року, укладеного сторонами, з підстав своєчасного виконання товариством основного зобов`язання. Врахувавши, що ОСОБА_1 не вчинив дій щодо зняття обтяжень предмета іпотеки, суд першої інстанції вважав можливим задовольнити вимоги позивача про зняття обтяження нерухомого майна та вилучення записів з реєстрів відомостей про заборону відчуження майна та обтяження такого майна іпотекою у зв`язку із припиненням договору іпотеки.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції врахував складність та конкретні обставини справи, обсяг наданих адвокатами послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатами роботи і дійшов висновку про зменшення заявленого ТОВ «ТМК Торгстрой» розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування у розмірі 10 000 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 1 липня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 лютого 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 1 липня

2021 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що, заявляючи вимогу про визнання припиненим іпотечного договору, позивач обрав неефективний спосіб захисту права. Вказує, що належним способом захисту права є саме вимога про визнання припиненим зобов`язання за договором, яка може бути сформульована по різному: припинення іпотеки, припинення зобов`язання за договором іпотеки та інші, а не вимога про визнання припиненим договору іпотеки. Суди не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 19 січня 2021 року

у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80цс20), від 5 травня 2020 року

у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) та від 27 березня 2019 року

у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19), і висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19), від 11 лютого 2020 року у справі № 903/527/19, від 3 серпня 2020 року у справі № 167/867/17 (провадження № 61-17092св18),

від 20 лютого 2018 року у справі № 910/722/17, від 31 травня 2018 року

у справі № 910/4413/17, від 18 липня 2018 року у справі № 910/18160/17,

від 16 травня 2018 року у справі № 645/147/14-ц (провадження № 61-12347св18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 461/9768/15-ц

(провадження № 61-17871св18).

Також заявник вказав про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 жовтня

2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в якому зазначено про обов`язок суду всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати обставини справи. Суди попередніх інстанцій не перевірили належним чином доводи заявника про відсутність підстав вважати належним виконанням зобов`язання з повернення позики внесенням коштів на депозитний рахунок нотаріуса. Суди не врахували, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором позики заявник був позбавлений можливості користуватися належними йому грошовими коштами з 6 липня 2020 року до 25 серпня 2020 року.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2021 року представник ТОВ «ТМК Торгстрой» - адвокат Зелена Р. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів та відповідність висновків судів попередніх інстанцій обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 6 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 5 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20),

від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80цс20),

від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19),

у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19), від 11 лютого 2020 року у справі № 903/527/19, від 3 серпня 2020 року у справі № 167/867/17 (провадження № 61-17092св18),

від 20 лютого 2018 року у справі № 910/7228/17, від 31 травня 2018 року

у справі № 910/4413/17, від 18 липня 2018 року у справі № 910/18160/17,

від 16 травня 2018 року у справі № 645/147/14-ц (провадження № 61-12347св18), від 28 листопада 2018 року у справі № 461/9768/15-ц

(провадження № 61-17871св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 7 липня 2017 року ТОВ «ТМК Торгстрой» як позичальником та ОСОБА_1 як позикодавцем укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за реєстровим № 754.

Пунктом 1 договору позики сторони домовились, що позикодавець зобов`язується надати позичальнику поворотну (строкову) позику

у сумі 800 000 грн без нарахування процентів за користування грошовими коштами, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму позики в порядку і в термін, визначені цим договором. Передання позики здійснюється шляхом внесення грошових коштів в касу або на поточний рахунок позичальника в установі банку. Факт одержання позики (грошей) підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру або квитанцією банку.

Зі змісту пунктів 2-5 договору позики суди встановили, що отриману позику (суму грошей) позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві в строк

до 7 липня 2020 року. Повернення позики має бути здійснено у місті Запоріжжі. Позичальник вправі здійснювати повернення позики частинами у межах строків, зазначених пунктом 2 цього договору, повернути повну суму позики раніше визначеного у пункті 2 цього договору кінцевого терміну, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуті грошові кошти і частинами, і раніше визначеного у пункті 2 цього договору кінцевого терміну. Позика вважається повернутою в день передання позикодавцеві грошової суми, що фактично отримана у позику, готівкою, або в день зарахування на його банківський рахунок, реквізити якого позикодавець зобов`язується довести до відома позичальника. На підтвердження повернення позики готівкою позикодавець зобов`язаний (на вибір позичальника) підписати видатковий касовий ордер або видати позичальнику розписку.

Належне виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором позики забезпечено іпотекою, яка виникла на підставі укладеного ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ТОВ «ТМК Торгстрой» як іпотекодавцем іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за реєстровим № 755. Предметом іпотеки є автозаправочна станція, розташована на

АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що на підставі вказаного іпотечного договору до Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо предмета іпотеки внесено обтяження вказаного об`єкта нерухомого майна, а саме іпотека (номер запису про іпотеку 21289469) та заборона відчуження нерухомого майна (номер запису про обтяження 21286645).

6 липня 2020 року ТОВ «ТМК Торгстрой» внесено грошову суму поворотної позики у розмірі 800 000 грн на депозит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В., про що на договорі позики зроблено відповідний напис нотаріуса. Вказані обставини також підтверджуються квитанцією № 3 від 6 липня 2020 року про внесення в депозит нотаріуса грошових коштів.

7 липня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В. направлено ОСОБА_1 повідомлення

за вих. № 375/02023 про виконання позивачем зобов`язання у повному обсязі та про порядок видачі грошових сум з депозиту.

Суди встановили, що грошові кошти у загальній сумі 800 000 грн ОСОБА_1 отримав 25 серпня 2020 року двома платежами.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Щодо виконання основного зобов`язання

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись із вказаним позовом, ТОВ «ТМК Торгстрой» вважало зобов`язання за договором позики виконаним належним чином шляхом внесення цим товариством на депозит нотаріуса грошових коштів, оскільки ОСОБА_1 ухилявся від отримання коштів, зокрема, не надав позивачу інформацію про банківські реквізити для перерахування коштів.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ТОВ «ТМК Торгстрой» 5 червня

2020 року отримало від ОСОБА_1 повідомлення про вжиття заходів щодо повернення позики. Реквізитів для повернення грошових коштів відповідно до договору позики повідомлення не містило. 23 червня 2020 року поштовим відправленням ТОВ «ТМК Торгстрой» направило відповідь на вказане повідомлення з вимогою про надання актуальних банківських реквізитів для перерахування суми поворотної позики. Цього ж дня адвокат Отюська А. В.

в інтересах ТОВ «ТМК Торгстрой» направила ОСОБА_1 адвокатський запит

від 23 червня 2020 року з вимогою надати актуальні банківські реквізити для перерахування суми поворотної позики у розмірі 800 000 грн. Відповіді на вказані листи ТОВ «ТМК Торгстрой» та адвокат ОСОБА_2 не отримали.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав, що він 3 червня 2020 року надіслав повідомлення про виконання договору позики від 7 липня 2017 року, проте іншого, ніж у доданому позивачем повідомленні, змісту, із зазначенням банківських реквізитів для сплати грошових коштів. На підтвердження таких обставин ОСОБА_1 надав копію повідомлення без доказів його направлення та отримання ТОВ «ТМК Торгстрой».

Надавши належну оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про належне виконання ТОВ «ТМК Торгстрой» зобов`язань за договором позики, оскільки, у зв`язку з ухиленням позичальника від прийняття виконання зобов`язання шляхом ненадання банківських реквізитів, товариство 6 липня

2020 року (в межах строку повернення позики) внесло кошти на депозит нотаріуса.

Крім того, судами попередніх інстанцій враховано, що грошові кошти у загальній сумі 800 000 грн приватний нотаріус перерахував ОСОБА_1 25 серпня

2020 року двома платежами.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 жовтня 2019 року

у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Такі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки, містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника про те, що він був позбавлений можливості користуватися належними йому грошовими коштами з 6 липня 2020 року до 25 серпня

2020 року, не впливають на правильність висновків судів про належне виконання зобов`язань за договором позики.

Щодо позовних вимог про визнання припиненим іпотечного договору

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, з метою забезпечення виконання умов договору позики сторонами укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким позивач передав в іпотеку ОСОБА_1 автозаправочну станцію, розташовану на АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання іпотечного договору припиненим, ТОВ «ТМК Торгстрой» посилалося на повне виконання кредитного зобов`язання, тому іпотеку за договором, яким забезпечувалось виконання договору позики, вважало припиненою як похідне зобов`язання.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Оскільки статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, то в цій справі з часу зарахування ТОВ «ТМК Торгстрой» коштів на депозитний рахунок нотаріуса зобов`язання цього товариства перед ОСОБА_1 вважаються припиненими.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі належного виконання.

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця вчинення будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом виконання основного зобов`язання.

Отже за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора і припинення у зв`язку з цим основного зобов`язання іпотека припиняється.

Виходячи із зазначеного, та враховуючи, що іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі належного виконання, висновки суду першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, про те, що забезпечувальне зобов`язання також припинилося, є правильними і обґрунтованими.

Однак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, в частині визнання іпотечного договору припиненим з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За змістом пункту 7 цієї статті окремим способом захисту є припинення правовідношення.

За змістом норми, викладеній в частині першій статті 593 ЦК України, відбувається припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання в результаті його належного виконання має своїм наслідком також й припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) і постанові

від 2 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц (провадження № 61-34297св18).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ТМК Торгстрой» у позовній заяві просило, зокрема, визнати іпотечний договір припиненим у зв`язку проведеним належним чином виконанням зобов`язання за договором позики.

Оцінюючи правомірність та ефективність обраного способу захисту, Верховний Суд виходить із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості; змістом такого правововідношення є певні права та обов`язки сторін.

Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки як домовленості чи документа, тобто застосованої в іншому сенсі категорії «договір».

Виходячи з такого розуміння категорії «договір», вимога про визнання таким, що припинено, договір іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися, правововідносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом.

Тому належним способом захисту прав іпотекодавця є саме визнання іпотеки за іпотечним договором такою, що припинена, а не визнання припиненим іпотечного договору, як вказав в резолютивній частині рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції. У зв`язку з тим, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Враховуючи встановлене судом першої інстанції фактичне виконання боржником основного зобов`язання, Верховний Суд вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, зазначивши про те, що припиненою є іпотека, а не договір іпотеки, що відповідає способу захисту порушеного права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про зміну судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині шляхом викладення резолютивної частини рішення суду першої інстанції в іншій редакції, а саме: «Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 7 липня 2017 року, укладеним ТОВ «ТМК Торгстрой» та ОСОБА_1 та посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М. за реєстровим № 755».

Враховуючи обрання позивачем ефективного способу захисту своїх прав та інтересів - визнання права (що включає в себе також відсутність права), зміна формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції не є зміною судом предмета позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.

Некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що іпотека припинена у зв`язку з повним виконанням взятих на себе позичальником зобов`язань за договором позики та іпотечним договором, проте помилково визнав припиненим договір іпотеки, а не іпотеку, що не відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові

від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і

Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18). Тому колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваних рішень, виклавши абзац другий резолютивної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції в іншій редакції.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 186/1376/19 (провадження № 61-7428св20), від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 (провадження № 61-9025св21), від 2 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц (провадження № 61-34297св18) , від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21), від 28 квітня 2022 року у справі № 480/2365/16 (провадження № 61-16539св21).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою

статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 (провадження № 61-9025св21), від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21), від 28 квітня 2022 року у справі № 480/2365/16 (провадження № 61-16539св21), що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя, четверта статті 412 цього Кодексу).

Враховуючи викладене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 1 липня 2021 року слід змінити на підставі статті 412 ЦПК України, а саме в частині визнання припиненим іпотечного договору.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій в іншій частині не спростовують і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині зняття обтяження і виключення записів про обтяження і іпотеку підлягають залишенню без змін. Доводів про незаконність додаткового рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду у відповідній частині касаційна скарга не містить.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про часткову зміну судових рішень судів попередніх інстанцій та залишення без змін оскаржуваних судових рішень в іншій частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 1 липня 2021 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції:

«Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 7 липня 2017 року, укладеним Товариством з обмеженою відповідальністю «ТМК Торгстрой» та ОСОБА_1 , та посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою Оленою Михайлівною за № 755».

В іншій частині рішення Василівського районного суду Запорізької області

від 19 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 1 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк