Провадження № 22-ц/802/441/22 Категорія: 8 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про одержання грошової компенсації вартості частки, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що 31 січня 2002 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник подарувала обдарованому 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Згідно з цим договором біля будинку розташовані: Б-1 літня кухня, Г-1 сарай, В-1 сарай, В вбиральня та огорожа.

10 січня 2006 року між ОСОБА_5 та нею був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого останній передав їй безоплатно у власність 15/100 частин житлового будинку, що розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , біля будинку знаходяться літня кухня літ. «Б-1», сарай літ. «Г-1», сарай літ. «В-1», вбиральня літ. «В» та огорожа, які належали дарувальнику на підставі договору дарування від 31 січня 2002 року.

Також позивач зазначала, що оскільки предметом договору дарування від 10 січня 2006 року є 15/100 частин вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, то вона також має право на 15/100 частин ідеальної частки приміщення літньої кухні «Б-1», що знаходиться в АДРЕСА_1 , вартістю 95475 грн.

Крім того позивач вказувала, що відповідач ОСОБА_2 у 2010 році здійснила самочинне переобладнання літньої кухні, у зв`язку з цим, постановою Верховного Суду по справі № 161/15687/19 від 16 червня 2021 року за її позовом їй було відмовлено у визнанні права власності на 15/100 частин ідеальної частки приміщення літньої кухні Б-1, що розташована на АДРЕСА_1 , оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності та не може бути предметом поділу (виділу).

Враховуючи наведене, а саме те, що виділ у натурі частки із спільного майна у даному випадку є неможливим, позивач ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію в розмірі 95475 грн. вартість 15/100 частини приміщення літньої кухні Б-1 (переобладнаного у житловий будинок), що розташоване на АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права і невірною оцінкою доказів, представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дав неправильну правову оцінку встановленим обставинам справи та поданим доказам, і як наслідок зробив невірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки подаровані їй 15/100 частини літньої кухні, за яку остання просить стягнути грошову компенсацію, з відповідача ОСОБА_2 , знаходиться у самочинно реконструйованому об`єкті нерухомого майна, а отже не вважається об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), в тому числі й предметом вимоги її грошової компенсації, то відсутні підстави для задоволення позову.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 31 січня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_5 15/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2 даного Договору житловий будинок цегляний, житловою площею 77,7 кв.м. Біля будинку розташовані: літня кухня літ. «Б-1», сарай літ. «Г-1», сарай літ. «В-1», вбиральня літ. «В», огорожа 1.

Після чого 10 січня 2006 року ОСОБА_5 ці ж 15/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , подарував своїй дружині позивачу ОСОБА_4 ..

Наявною в матеріалах справи копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» станом на 23 червня 2010 року, підтверджується та обставина, що літня кухня літ. «Б-1», яка являється предметом спору, була без відповідних дозволів і погоджень компетентних органів, самовільно переобладнана та реконструйована у житловий будинок, який не прийнятий в експлуатацію і не зареєстрований як самостійний об`єкт нерухомого майна, та вважається самочинним будівництвом.

Крім того встановлено, що постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2020 року, залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 19 травня 2022 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на ідеальну частку, в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на 15/100 частин ідеальної частки приміщення літньої кухні було скасовано та у задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено. Приймаючи дану постанову Верховний Суд виходив з того, що літня кухня літ. «Б-1» як об`єкт самочинного будівництва не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу).

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховним Судом у постанові від 16 червня 2021 року, в справі № 161/15687/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та визнання права власності на ідеальну частку встановлено, що об`єкт нерухомого майна - літня кухня літ. «Б-1», за адресою: АДРЕСА_1 , за 15/100 частин якої ОСОБА_4 з іншого співвласника ОСОБА_2 просила суд стягнути на свою користь грошову компенсацію у розмірі 95475 грн в даній справі є об`єктом самочинного будівництва.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року N 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, як і не підлягають задоволенню вимоги одного із співвласників грошової компенсації його частки іншими співвласниками такого об`єкту нерухомого майна до моменту його узаконення та введення в експлуатацію, згідно вимог чинного законодавства.

Таким чином, оскільки об`єкт нерухомого майна - приміщення літньої кухні, за частину якого позивач просить стягнути їй грошову компенсацію, є самочинним будівництвом, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає..

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність оскаржуваного рішення і за своїм змістом є вільним та суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та встановлених обставин справи представником позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді