ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2538/21 Номер провадження 22-ц/814/890/22Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, Градизького селищного будинку ветеранів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, Градизького селищного будинку ветеранів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 15 листопада 1996 року позивача було прийнято на роботу на посаду кухаря Градизького селищного будинку ветеранів. Наказом № 1 від 27 лютого 2020 року її було незаконно звільнено з посади. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 вересня 2020 року її поновлено на попередній роботі на посаді кухаря Градизького селищного будинку ветеранів з 28 лютого 2020 року. Проте, фактично вона приступила до виконання своїх трудових обов`язків лише 28 вересня 2020 року, через відмову в допуску її до роботи з боку її безпосереднього керівництва.

Приймаючи до уваги те, що під час розгляду справи судом, вона не заявляла позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач прохала суд стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 лютого 2020 року по 28 вересня 2020 року включно на загальну суму 37546,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Градизького селищного будинку ветеранів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Градизький селищний будинок ветеранів не є розпорядником коштів, а розпорядником коштів є Градизька селищна рада Кременчуцького району Полтавської області, тому саме вона є належним відповідачем у справі, тому місцевий суд відмовив в позові до Градизького селищного будинку ветеранів як до неналежного відповідача.

Також в рішенні місцевого суду зазначено, що позивач звернулася до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права із пропуском строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначила, у той час, як представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до відповідача Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Вимоги, які зазначені в апеляційній скарзі

З рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач прохала скасувати рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю та стягнути з відповідачів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, Градизького селищного будинку ветеранів солідарно на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 лютого 2020 року до 28 вересня 2020 року включно на загальну суму 37546,60 грн.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі

Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначила, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати та щодо стягнення даного виду виплати застосовується строк позовної давності у три місяці.

Щодо доводів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу голова Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні законодавства про оплату праці, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У зв`язку з вищевикладеним, відповідач прохав суд судове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила ціну позову 37546,60 грн, що є менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осібта беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 вересня 2020 року, яке набрало законної сили, по справі №527/511/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково та поновлено її на посаді кухаря Градизького селищного будинку ветеранів з 28 лютого 2020 року (а.с. 11-15).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у вищевказаному судовому рішенні встановлено, що відповідно до копії трудової книжки, 15 листопада 1996 року ОСОБА_1 прийнято на посаду кухаря Градизького селищного будинку ветеранів.

Наказом № 1 від 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади повара Градизького селищного Будинку ветеранів згідно пункту третього статті 40 КЗпП України з 27 лютого 2020 року. Наказ підписано завідуючою Градизького селищного Будинку ветеранів.

Відповідно до Наказу № 1 від 27 лютого 2020 року, через неодноразові порушення трудової дисципліни, недбале ставлення до своїх службових обов`язків та зважаючи на повторне застосування дисциплінарного стягнення, ОСОБА_1 звільнено з посади повара Градизького селищного будинку ветеранів згідно пункту третього статті 40 КЗпП України з 27 лютого 2020 року. Наказ підписано Градизьким селищним головою.

Відповідно до Положення про Градизький селищний будинок ветеранів, він створюється і ліквідовується селищною радою і утримується на її балансі, керує Будинком Ветеранів завідуюча, яка призначається виконкомом і затверджується селищною радою.

Крім того, у витребуваних судом апеляційної інстанції матеріалах цивільної справи №527/511/20 міститься довідка про доходи ОСОБА_1 за період з 01 березня 2019 року по 27 лютого 2020 року, з якої, зокрема, вбачається, що позивач отримала наступну заробітну плату, працюючи кухарем у Градизькому селищному будинку ветеранів: за листопад 2019 року 4173,00 грн, за грудень 2019 року 5625,83 грн, за січень 2020 року 5363,80 грн.

Позиція апеляційного суду

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону № 108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19.

Щодо висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на пропуск тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19 дійшла до наступного правового висновку, що стосується спірних правовідносин.

При розгляді справи належить з`ясувати питання, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП Україниу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

З вищевказаного вбачається, що суд першої інстанції помилково застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України та зробив неправильний висновок про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи про поновлення на роботі ОСОБА_1 питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було вирішено.

ОСОБА_1 просила стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 лютого 2020 року по день фактичного її поновлення на роботі по 28 вересня 2020 року, що суперечить змісту частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 вересня 2020 року, яке набрало законної сили, по справі №527/511/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково та поновлено її на посаді кухаря Градизького селищного будинку ветеранів з 28 лютого 2020 року.

Роботодавець не провів оплату праці позивача за період вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 28 лютого 2020 року по 21 вересня 2020 року.

Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2022 року було витребувано з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, Градизького селищного будинку ветеранів відомості щодо середньої заробітної плати ОСОБА_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року.

Визначено строк для виконання ухвали - 15 днів з дня її отримання.

Також було роз`яснено, що відповідно до частини сьомої статті 84 ЦПК України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Однак на час постановлення даного судового рішення, будь-яка інформація чи заперечення стосовно поданого розрахунку ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції від відповідачів не надійшла, в результаті чого колегія суддів прийняла рішення про розгляд справи за наявними у даній справі матеріалами, а також на підставі матеріалів, які містяться у справі №527/511/20.

Позивачем до позовної заяви було додано довідку про доходи, в якій міститься інформація про отриману нею заробітну плату за січень 2020 року у розмірі 5363,80 грн, лютий 2020 року 4910,18 грн та березень 2020 року 835,62 грн. Також ОСОБА_1 зазначала, що її середньомісячна заробітна плата, виходячи з розміру заробітної плати за два останні місяці роботи перед звільненням, становить 5363,80 грн.

Однак з вищевказаним колегія суддів погодитись не може, адже при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі відомостей про виплати за попередні два місяці роботи, які передують місяцю, в якому відбулася подія.

Так, у матеріалах цивільної справи №527/511/20 міститься довідка про доходи ОСОБА_1 за період з 01 березня 2019 року по 27 лютого 2020 року, з якої, зокрема, вбачається, що позивач отримала наступну заробітну плату, працюючи кухарем у Градизькому селищному будинку ветеранів: за листопад 2019 року 4173,00 грн, за грудень 2019 року 5625,83 грн, за січень 2020 року 5363,80 грн. Крім того, у даній довідці зазначено лише про нарахування заробітної плати, будь-які відомості про нарахування інших виплат позивачу відсутні.

Також у матеріалах цивільної справи №527/511/20 є правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Градизького селищного будинку ветеранів, зокрема, у пункті 5.1. якого передбачено, що для працівників встановлена тривалість робочого тижня 40 годин згідно затвердженого графіку змінності (роботи).

З вищевказаного вбачається, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід здійснювати на підставі отриманої заробітної плати позивачем за грудень 2019 року та січень 2020 року, оскільки звільнення відбулося наприкінці лютого 2020 року.

Отже, середньогодинна заробітна плата позивача становить (5625,83 грн + 5363,80) : (9 тижнів х 40 годин) = 10989,63 : 360 = 30,53 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 28 лютого 2020 року по 21 вересня 2020 року включно становить 36025,40 грн (30,53 грн х 1180 год.)

Окрім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Градизький селищний будинок ветеранів не є належним відповідачем у даній цивільній справі, адже він не є розпорядником коштів, а розпорядником коштів є Градизька селищна рада Кременчуцького району Полтавської області, тому саме вона є належним відповідачем у справі.

Крім того, відповідно до Положення про Градизький селищний будинок ветеранів, він створюється і ліквідовується селищною радою і утримується на її балансі, керує Будинком Ветеранів завідуюча, яка призначається виконкомом і затверджується селищною радою. Також матеріали справи не містять в собі відомостей щодо юридичного визначення Градизького селищного будинку ветеранів як окремої юридичної особи.

Тому з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської областіна користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 лютого 2020 року по 21 вересня 2020 року включно в сумі 36025,40 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської областіскасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 лютого 2020 року по 21 вересня 2020 року включно, в сумі 36025,40 грн.

В іншій частині рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки предметом даного цивільного спору є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що входить до структури заробітної плати, то позивач є звільненою від сплати судового збору.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та вона звільнена від сплати судового збору, то з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області підлягає стягненню на користь держави судовий збір, з урахуванням 95,95 % задоволення позовних вимог, за подачу позовної заяви 871,22 грн (2270,00 х 0,4 х 0,9595) та за подачу апеляційної скарги 1306,83 грн ((2270,00х0,4)х1,5х0,9595).

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 лютого 2020 року по 21 вересня 2020 року включно, в сумі 36025,40 грн.

В іншій частині рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на користь держави судовий збір за подачу позовної заяви - 871,22 грн та за подачу апеляційної скарги 1306,83 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко