ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8147/22 Справа № 202/7582/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 202/7582/18

Номер провадження 22-ц/803/8147/22

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року та на додаткове рішення цього ж суду від 12 жовтня 2022 року головуючого судді Кухтіна Г.О. зі складанням повного тексту судового рішення 07 жовтня 2022 року та додаткового рішення 12 жовтня 2022 року по цивільній справі про усунення від спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від спадкування за заповітом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , приходилась сестрою позивачу. Померла була інвалідом І групи з дитинства.

Після смерті сестри позивач пішов до моргу з метою забрати тіло та поховати сестру, де йому стало відомо про відповідача, який мав при собі довіреність на розпорядження усім майном, що належало померлій, а саме, квартирою АДРЕСА_1 та заповіт від померлої складений на ім`я відповідача.

Також, позивачу стало відомо, що померла жила у жахливих умовах, відповідач неодноразово катував та знущався над померлою. У зв`язку із чим, позивач переконаний, що заповіт на спірну квартиру було підписано померлою під погрозою застосування насилля. Відносини, що склались між померлою та відповідачем були предметом обговорення у програмі «Говорить Україна», яка вийшла на телеканалі Україна 01 липня 2016 року. Під час вказаної телепередачі відповідач визнав, що підтвердили також і свідки, що у грудні 2015 року, після купання, відповідач вивіз померлу на вулицю, де тримав її на 20 градусному морозі роздягненою доки та не погодилась виконати його розпорядження. З 01 липня 2016 року, після виходу на телеканал вказаної вище передачі, відповідач виїхав з приміщення померлої та більше не повертався, тим самим залишив сестру у безпорадному стані.

Вважає, що у відповідача немає законних підстав для отримання спадщини після померлої у 2017 році ОСОБА_3 , оскільки останній ухилявся від надання допомоги ОСОБА_3 у період її перебування у безпорадному стані та вчинив відносно неї кримінальне правопорушення, що є підставою для усунення від права на спадкування.

З урахуванням викладеного, просив усунути від права на спадкування ОСОБА_2 на спадкове майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Усунено від права на спадкування ОСОБА_2 , на спадкове майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Додатковим рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року доповнено резолютивну частину рішення від 26 вересня 2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по оплаті судового збору в розмірі 705 грн .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та додаткове рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин по справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що рішенням Індустріального суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року у справі № 202/2387/17, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовлено, в ході розгляду даної справи були встановлені всі обставини, які наразі позивач виклав в позові по даній справі.

Позивач намагається переконати суд, що відповідач не виконав своїх обов`язків, як спадкоємець та зазначає, що чинне законодавство позбавляє відповідача отримати спадщину з цих підстав. Посилаючись на ст. 1224 ЦК України, вказує, що ніяких обставин, а також документів, що стосовно відповідача наявний вирок суду , за будь-які протиправні дії не існує, також, не існує жодного провадження, внесення відомостей до ЄРДР про будь-які протиправні дії щодо обставин отримання ним спадщини по заповіту ОСОБА_4 .

Навпаки, сам ОСОБА_1 , як потенційний фігурант отримання спадщини за законом, викрадав у ОСОБА_4 документи на квартиру, намагався відправити її до будинку інвалідів, був з нею у дуже поганих стосунках, сварився, поводився з нею грубо та нечемно. Ні він, ні його сім`я ніколи нічим не допомагали ОСОБА_4 , як сестрі та інваліду, про що він і повідомив суд у судовому засіданні по справі про визнання заповіту недійсним.

Також, до суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 адвокатом Круглим В.В., в порядку статей 43, 368 ЦПК України, надано письмові пояснення, в яких адвокатом, зокрема зазначено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року у справі № 202/2387/17 залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 не застосовував до ОСОБА_3 фізичне насильство, не вчиняв кримінальних правопорушень, що посягають на її життя та здоров`я, на що ОСОБА_5 посилається при зверненні з позовом в даній справі, на підтвердження цих обставин з боку позивача жодного нового доказу не надано.

Відомості зазначені судом, як встановлені обставини, суперечать змісту відеозапису наявному у справі та цей відеозапис взагалі не може бути належним та допустимим доказом у справі. Фактично на відеозаписі зафіксовані відомості, які повідомляють фізичні особи, що допитувались судом у справі № 202/2387/17 та фактично не підтвердили ті відомості, що зафіксовані на відеозаписі в ході їх допиту судом будучи попередженими про кримінальну відповідальність та дачу завідомо неправдивих свідчень, в даній справі ці особи в якості свідків взагалі не були допитані.

Судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки показанням свідка не можна вважити відомості, які особа повідомляє у публічних місцях, в соціальних мережах та у телевізійних шоу, а відтак відеозапис на який суд послався, як на доказ, не може бути належним та допустимим доказом у даній справі, зокрема також, з огляду на обставини встановленні у вищевказаному рішенні по справі № 202/2387/17.

Відповідач категорично заперечує, що також підтверджується матеріалами справи, самим відеозаписом на який посилається суд та технічними записами судових засідань, той факт, що він коли-небудь визнавав ті обставини, що він катував та знущався над ОСОБА_3 .

Звертає увагу апеляційного суду, що є незрозумілим, як узгоджуються з предметом та підставами позову у даній справі те, що нібито ОСОБА_2 у грудні 2015 року, після купання вивозив ОСОБА_3 на вулицю де тримав її на 20 градусному морозі роздягненою доки та не погодилась виконати його розпорядження, що напевне мається на увазі відноситься до заповіту, який був складений 16 травня 2014 року.

З огляду на предмет та підстави позову у рішенні суду взагалі відсутнє обґрунтування встановлення обставин, що мають значення для справи та їх стосуються, оскільки при зверненні з позовом позивач посилався на те, що ОСОБА_2 нібито ухилявся від надання допомоги ОСОБА_3 у період її перебування у безпорадному стані та вчинив відносно неї кримінальне правопорушення, що на думку позивача є підставою для усунення від права на спадкування.

Відповідачем були надані суду докази про те, що останній піклувався та допомагав ОСОБА_3 навіть у період коли вже не проживав разом із нею, яким судом першої інстанції не надано оцінку та не приведено мотивів їх відхилення.

Відсутні підстави для застосування до відносин, що виникли між сторонами ст. 1224 ЦК України, оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено чи був наявний у спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 саме обов`язок надавати допомогу спадкодавцю ОСОБА_3 , чи ухилявся умисно ОСОБА_2 від надання допомоги ОСОБА_3 , чи перебувала ОСОБА_3 , у безпорадному стані, чи потребувала вона допомоги саме ОСОБА_6 . Відсутність сукупності необхідних умов для застосування положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України, як норми матеріального права при вирішенні цієї справи, свідчить про неправильне застосування цієї норми судом першої інстанції.

Звернуто увагу суду апеляційної інстанції, що сам позивач ОСОБА_1 , за життя не надавав жодної допомоги ОСОБА_3 , на відміну від ОСОБА_2 , що встановлено рішенням по справі № 202/2387/17. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_3 потребувала допомоги саме від ОСОБА_2 . Не надано жодних доказів про те, що за умови позбавлення ОСОБА_3 допомоги, якої вона потребувала, ці обставини призвели до якихось негативних наслідків для неї, відсутні будь-які докази, що ОСОБА_3 померла насильницькою смертю або внаслідок ненадання їй допомоги, якої вона потребувала. Також, судом не надано жодної оцінки тому, що маючи статус інваліда першої групи ОСОБА_3 відноситься до категорії осіб, що перебувають під опікою держави, та в силу такого статусу не можуть знаходитись у стані коли така особа залишається цілковито без допомоги. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції від 26 вересня 2022 року та відповідно і додаткове рішення від 12 жовтня 2022 року ,ухвалити нове рішення ,яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Філіповського В.В. мотивований тим,що ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що він ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності і будь-якого кримінального провадження відносно нього не існує. Проте, такі доводи апелянта не відповідають дійсності, оскільки суперечать фактичним обставинам.

Так, 01 грудня 2022 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу, якою скаргу сторони позивача на постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Козиря О.О. від 16 травня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000699 від 05 травня 2018 року, було задоволено.

Постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Козиря О.О. від 16 травня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000699 від 05 травня 2018 року порушеного за заявою ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 127 КК України (катування) та ст. 115 КК України (замах на вбивство), було скасовано. Станом на сьогодні ведеться досудове слідство.

01 грудня 2022 року, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу, якою скаргу сторони позивача на постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 29 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження № 9000256 від 29 квітня 2018 року було задоволено. Постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 29 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження № 9000256 від 29 квітня 2018 року було скасовано. Станом на сьогодні ведеться досудове слідство.

Варто зазначити, що кримінальне провадження № 9000256 було розпочате на підставі заяви ОСОБА_3 від 30 травня 2016 року, яка повідомляла органи поліції про те, що її співмешканець ОСОБА_2 протягом трьох років знущається з неї та наносить їй тілесні ушкодження. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.126 КК України. Отже, станом на сьогодні, відносно ОСОБА_2 триває досудове слідство по кримінальним провадженням № 0000699, № 9000256, де останній звинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень відносно ОСОБА_3 передбачених ч. 1 ст. 127 КК України (катування), замах на вбивство (ст. 115 КК України), побої і мордування (ч.1 ст.126 КК України).

Позивач в якості обгрунтування позовних вимог посилався ,в тому числі на ч.ч.1,5,6 ст.1224 ЦК України де зазначав, що підставою для усунення відповідача від спадкування ,є його неправомірні дії до ОСОБА_3 , що виразилась в замаху на її життя,катуванні,знущанні,мордуванні (ч.1 ст.1224 ЦК України) ,а також в ухиленні ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_3 ,яка через каліцтво була у безпорадному стані (ч.5 ст.1224 ЦК України). При цьому ч.6 ст.1224 ЦК України розповсюджується на всі випадки усунення спадкоємців від спадкування, незалежно від природи такого спадкування за законом чи за заповітом . Встановивши обставини катування та знущання з боку ОСОБА_2 над померлою ОСОБА_3 у тому числі після укладання заповіту 16 травня 2014 року ,суд правомірно та обгрунтовано застосував положення ст.1224 ЦК України та законно задовольнив позову , усунувши відповідача від права спадкування за заповітом.

Доведення винуватості ОСОБА_2 ґрунтується на сукупності доказів, що були предметом дослідження та судової оцінки. В матеріалах цивільної справи №202/7582/18 наявний носій (відео диск), на якому міститься відеозапис телепередачі «Говорить Україна» «Вигідна наречена з ДЦП», який транслювався по телебаченню 01 липня 2016 року. Дана передача носить характер журналістського розслідування, оскільки мала на меті встановлення фактичних обставин за допомогою одержаних свідчень її учасників, свідків подій, фото, аудіо, відео матеріалів, збору доказів, отримання коментарів та відповідей з боку компетентних осіб. Предмет вивчення та тематика з`ясування обставин, що міститься у телепередачі повністю збігається з предметом доказування по цій справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була інвалідом 1 групи з дитинства (ДЦП), через знаходження у безпорадному стані потребувала постійної сторонньої допомоги. Безспірним є висновок, що померла ОСОБА_3 була залежна від ОСОБА_2 та потребувала постійної його допомоги, а ОСОБА_2 усвідомлював цей факт та розумів повну залежність ОСОБА_3 від нього. Окрім допомоги в реалізації забезпечення потреб життєдіяльності, ОСОБА_2 був фактично єдиним джерелом спілкування ОСОБА_3 з навколишнім світом, завдяки допомоги якого остання мала можливість залишити свою оселю, виїхати на вулицю, завітати до аптеки чи крамниць. 16 травня 2014 року ОСОБА_2 набув статус спадкоємця ОСОБА_3 за заповітом. 30 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувсь до СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї злочину з боку ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 127 КК України. 02 липня 2016 року після виходу передачі «Говорить Україна », яка вийшла на загал 01 липня 2016 року, ОСОБА_2 , побоюючись кримінальної відповідальності, забрав речі та залишив помешкання ОСОБА_3 , куди не повертався до дня її смерті. Отже, цього слідує, що ОСОБА_2 , взявши на себе обов`язок по догляду за ОСОБА_3 , оскільки мешкав з нею, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом, розуміючи безпорадний стан ОСОБА_3 та її повну залежність від нього, усвідомлюючи, що залишення ОСОБА_3 сам на сам з хворобою, яка не може самостійно забезпечити умови свого життя, без її доступу до медичної, гігієнічної допомоги, без можливості самостійно придбавати ліки, воду та їжу, фактично створив умови за яких ОСОБА_3 не могла забезпечити свої базові потреби, що безсумнівно негативно відобразиться на якості її життя та здоров`ї, а в подальшому, може призвести до негативних наслідків, передчасної смерті. 18 лютого 2017 року ОСОБА_3 , будучи залишеною ОСОБА_2 в безпорадному стані, померла. При цьому, будь - які можливі посилання ОСОБА_2 на розписки за якими ОСОБА_7 начебто одержала від ОСОБА_2 грошові кошти, не повинні братися судом до уваги, з огляду на те, що вони є недопустимими, недостовірними та недостатніми, в розумінні ч. 2 ст. 78, ст.ст. 79, 80 ЦПК України, доказами надання ОСОБА_3 допомоги з боку ОСОБА_2 . По - перше, ставимо під великий сумнів сам факт надання з липня 2016 року по лютий 2017 рік допомоги ОСОБА_3 , оскільки жодних доказів, що така допомога фактично надалися або ОСОБА_3 акцептувала такий договір, в матеріалах справи відсутній. Мають всіх підстав вважати, що договір про надання допомоги повинен бути трьохстороннім, оскільки ОСОБА_3 хворіла на захворювання опорно - рухливого апарату, а не на психічну хворобу, була повністю дієздатною, керувала своїми діями та усвідомлювала значення юридичних наслідків. З огляду на таке, мають всіх підстав вважати, що надані ОСОБА_2 розписки, є фіктивними. По - друге, самі розписки носять абстрактний характер, оскільки з їх змісту неможливо встановити предмет допомоги, встановити чи дійсно надавалася така допомога ОСОБА_3 .

Відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Круглого В.В. мотивований тим ,що доводи та міркування позивача наведені у відзиві не можуть бути взяті до уваги,враховуючи їх надуманість та безпідставність,а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представники адвокат Круглий В.В. та адвокат Машкевич О.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Філіповський В.В. просили апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року, залишеного без змін 02 квітня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду, було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 384047591 ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 9663322.

Згідно із заповітом від 16 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1114, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: всю належну їй на праві приватної власності житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 заповідала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до спадкової справи 3/2017, заведеної приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик І. О. , 21 березня 2017 року, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою про прийняття спадщини: звернувся ОСОБА_2 (за заповітом), 30 березня 2017 року звернувся ОСОБА_1 ,як двоюрідний брат померлої ОСОБА_3 (як спадкоємець п`ятої черги), ІНФОРМАЦІЯ_4 дядько померлої ОСОБА_8 (як спадкоємець третьої черги).

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 була інвалідом 1 групи з дитинства (ДЦП), потребувала постійної сторонньої допомоги.

З дослідженого відеозапису судом першої інстанції було встановлено, що не заперечувалось відповідачем, що померла жила у жахливих умовах, відповідач катував та знущався над померлою, так у грудні 2015 року, після купання, відповідач вивіз померлу на вулицю, де тримав її на 20 градусному морозі роздягненою доки та не погодилась виконати його розпорядження, на тілі померлої постійно були гематоми та синці, вона скаржилась своїм подругам на дії з боку відповідача. Відповідач, у свою чергу, мотивував свою поведінку тим, що з людиною-інвалідом дуже важко жити.

Ухвалюючи рішення , суд першої інстанції прийняв до уваги встановлені факти, а саме те, що відповідач, користуючись безпорадним станом померлої та залежністю останньої від нього, припускався до дій/вчиняв дії що ,очевидно, загрожували її життю та здоров`ю, що у діях відповідача встановлена бездіяльність (ухилення) від надання допомоги спадкодавцеві, яка через тяжку хворобу та каліцтво була у безпорадному стані, та дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Під час складання тексту рішення, а саме його резолютивної частини, судом не було зазначено про стягнення судових витрат, тому з метою вирішення вказаного питання судом ухвалене додаткове рішення від 12 жовтня 2022 року про стягнення судового збору.

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду , з таких підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті і ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ,суд апеляційної інстанції виходить з наступного .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , який є двоюрідним братом спадкодавця та спадкоємцем п`ятої черги за законом, посилався на наявність підстав, визначених частиною першою та частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, для усунення відповідача як спадкоємця за заповітом , від права на спадкування, оскільки ОСОБА_2 ухилявся від надання допомоги ОСОБА_3 у період її перебування у безпорадному стані та вчинив відносно неї кримінальне правопорушення .

Так,з досліджених матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено,що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог долучені : - копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1.а.с.5);- копія заповіту від 16 травня 2014 року ,зі змісту якого вбачається,що ОСОБА_3 на випадком смерті зробила розпорядження про те,що всю належну їй на праві приватної власності житлову квартиру,що розташована за адресою : АДРЕСА_2 заповідає ОСОБА_2 (т.1.а.с.6); - копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (т.1.а.с.7);- копія заяви до нотаріальної контори Губенка І.М. від 30 березня 2017 року ;- копія заяви до нотаріальної контори Павлюкова М.О. від 21 березня 2017 року (т.1..а.с.9); - копія ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області ,яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення, в порядку п.1 ч.1 ст.303 КПК України,зі змісту якої вбачається,що службовими особами ВП заяву ОСОБА_1 від 25 лютого 2017 року про вчинення кримінального правопорушення ,зареєстровану 28 лютого 2017 року ,не було розглянуто у відповідності до вимог КПК України (т.1.а.с.10-11,34-35) ; - витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань ,номер кримінального провадження : 0000699,від 05 травня 2018 року, заявник ОСОБА_1 ,дата внесення до ЄРДР : 05 травня 2018 року ,наслідок розслідування: закрито ч.1 ст.284 КПК України п.23.10.2018 2 ,правова кваліфікація (КК України 2001 ) ст.125 ч.1,фабула : 27 лютого 2018 року ,близько 00:00 год невстановлена особа, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 спричинила ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження (ЄО № 12326) (т.1.а.с.12,33); - копія заяви ОСОБА_1 від 25 лютого 2017 року про кримінальне правопорушення ОСОБА_2 відносно його сестри ОСОБА_3 ,яка була інвалідом першої групи з дитинства (т.1.а.с.13-14);- копія договору оренди від 07 червня 2016 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 ,який орендував квартиру у смт Кіровське (т.1.а.с.15);- диск відеозапису передачі «Говорить Україна « від 01 липня 2016 року (т.1.а.с.26,225);- копія витягу з ЄРДР від 30 травня 2016 року ,правова кваліфікація кримінального правопорушення (КК України 2001 ) ст.126 ч.1 ,відповідно якого 29 травня 2016 року від ОСОБА_3 надійшло повідомлення про те,що на протязі останніх трьох років за адресою : АДРЕСА_4 ,її співмешканець знущається з неї та наносить тілесні ушкодження ( ЄО 39369), наслідок розслідування кримінального правопорушення закрито ч.1 ст.284 КПК України п 2 29 квітня 2018 року (т.2.а.с.29) ;- копія ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2019 року за скаргою ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП В Дніпропетровській області від 23 жовтня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000699,внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 травня 2018 року (т.1.а.с.30-32);- копія скарги депутату Верховної Ради ОСОБА_10 Губенко ОСОБА_11 на незаконні дії з боку правоохоронних органів (т.1.а.с.32).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України не мають право на спадкування особи,які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

У частині п`ятій статті 1224 ЦК України зазначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих,хто має право на обов`язкову частку у спадщині,а також на осіб,на користь яких зроблено заповідальний відказ.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 4 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 4 березня 2019 року в справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Вищеперелічені та надані до позовної заяви ОСОБА_1 докази, таких обставин і фактів не доводять.

Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З досліджених матеріалів справи,також встановлено ,що в провадженні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська перебувала справа № 202/2387/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним . Позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним заповіт від 16 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Яковлевою І.М., згідно з яким ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_1 (т.1.а.с.50-52).

Вбачається,що в обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 у позовній заяві у справі № 202/2387/17 посилався на ті самі обставини ,що у позовній заяві по справі про усунення від спадкування ,та вказував, що враховуючи психофізичний стан, складання заповіту його сестри ОСОБА_3 знаходилася в уразливому стані, в стані емоційної напруги під примусом та жорстоким поводження з боку ОСОБА_2 і цей стан вплинув на прийняття нею рішення складання заповіту і можливості усвідомлено прийняти рішення і реалізувати його своїми діями (т.1.а.с.78-80,168-170) .

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі ,що набрало законної сили ,не доказуються при розгляді справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини , якщо інше не встановлено законом . Обставини ,встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській ,цивільній або адміністративній справі ,що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі ,в якій такі обставини були встановлені .

Так,згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року у справі № 202/2387/17 залишеного без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року (т.1.а.с.208-211), встановлено, що ОСОБА_3 познайомилась з ОСОБА_2 на служінні в церкві «Відродження» в 2010 році. ОСОБА_3 була інвалідом першої групи з дитинства (ДЦП), потребувала постійної допомоги і після смерті її батька в 2013 році, ОСОБА_2 найняв доглядальницю ОСОБА_12 та оплачував її послуги навпіл з ОСОБА_3 та став з нею жити в цивільному шлюбі. ОСОБА_2 супроводжував ОСОБА_3 на концерти, в музеї, у 2011 році їздив з нею в Крим, відвозив та забирав назад, в пансіонат ім. Бурденка в м. Саки. У лютому 2012 року вони їздили до Єгипту - м. Хургада, готель «СамакаБіч», у травні 2013 року їздили в Туреччину, м. Белек, в квітні 2016 року їздили до Єгипту м. Хургада готель «Міраж Аквапарк», що підтверджується фотокартками з відпочинку та показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні.

В судовому засіданні також безспірно встановлено, що підтвердили всі допитані свідки в судовому засіданні, що ОСОБА_3 була розумною та потайливою людиною, приймала активну участь в житті інвалідів, за участь в передачі « Говорить Україна «. ОСОБА_3 обіцяли надати путівку на лікування та відпочинок, а ОСОБА_2 грошову винагороду. Ніхто зі свідків особисто не бачив жорстокого поводження ОСОБА_2 з ОСОБА_3 .

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Свідок ОСОБА_19 та ОСОБА_20 повідомили,що не бачили ,що ОСОБА_2 бив ОСОБА_3 .При цьому ,суд першої інстанції критично оцінив показання ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 з приводу того,що ОСОБА_2 нібито бив ОСОБА_3 ,оцінивши їх у сукупності з іншими доказами. Також,суд зазначив, що з моменту складання заповіту 16 травня 2014 року до дня смерті ОСОБА_3 18 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,остання за життя ніяких мір щодо скасування заповіту,визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивача,чи іншої особи не приймала,що розцінено судом,як волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь ОСОБА_6 і свідчить ,що померла ОСОБА_3 діяла відповідно до свого бажання, її намір був вільним та відповідав її внутрішній волі.

Отже,рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року у справі № 202/2387/17 , залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року , встановлено, що ОСОБА_2 не застосовував до ОСОБА_3 фізичне насильство, а тим більше не вчиняв кримінальних правопорушень, що посягають на її життя та здоров`я ,на що ОСОБА_5 посилається при зверненні з позовом в справі про усунення від спадкування . Зокрема, на підтвердження цих обставин з боку позивача не надано жодного доказу .

Позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви надана копія відеозапису передачі « Говорить Україна» від 01 липня 2016 року . Проте , на відеозаписі зафіксовані відомості які повідомляють фізичні особи,що допитувались судом у справі № 202/238/17, та не підтвердили ті відомості ,що зафіксовані на відеозаписі в ході їх допиту судом ,будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень.

Виходячи із суті і підстав права спадкування,не можуть бути спадкоємцями ні за законом,ні за заповітом особи ,які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя (ч.1 ст.1224 ЦК України).

Доказом вини спадкоємця в умисному позбавленні життя спадкодавця,спадкоємців або вчиненні замаху на їх життя є вирок суду ,який набрав чинності.

Статтею 62 Конституції України передбачено,що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З матеріалів справи не вбачається,що ОСОБА_2 був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення дій,що загрожували життю та здоров`ю ОСОБА_3 ,обвинувальний вирок суду відносно ОСОБА_2 відсутній.

Покази , на які посилається в позовній заяві ОСОБА_1 , подруги сестри ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ,які давали свідчення під час передачі «Говорить Україна» , не є допустимим доказом, в розумінні ч. 2 ст. 79 ЦПК України, а тому не можуть бути покладені в основу рішення,як вчинення відносно ОСОБА_3 кримінального правопорушення .

Доводи позивача про те,що в період з 01 червня 2016 року по 18 лютого 2017 року відповідач ухилявся від обов`язку надавати матеріальну та моральну допомогу ОСОБА_3 , свідчить лише про суб`єктивне сприйняття позивачем обов`язку відповідача ОСОБА_2 , та не може слугувати безумовним доказом умисного ухилення останнім від надання допомоги спадкодавцеві ,який був у безпорадному стані.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, апеляційний суд вважає,що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме від відповідача, а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від права на спадкування.

А тому, суд першої інстанції помилково задовольнив позов ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права спадкування, оскільки підставою для усунення від права на спадкування, на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України, є сукупність обставин, які позивачем доведено не було. Не доведеними також є і вимоги позивача про усунення від права на спадкування у зв`язку із вчиненням відповідачем замаху на життя спадкодавця. І з цього, приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є не прийнятними, аналогічними обставинам викладеним в позовній заяві ,тобто повторюють їх,та зводяться до особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права. Вимога позивача у відзиві про винесення відносно ОСОБА_2 в порядку ст.ст.262,385 ЦПК України окремої ухвали по встановленим обставинам,що мають ознаки кримінального правопорушення,є безпідставною та необґрунтованою,а тому відхиляється судом апеляційної інстанції .

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, таке рішення відповідно до ст.ст. 374, 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову згідно із вищенаведеного мотивування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Враховуючи скасування рішення суду першої інстанції додаткове рішення суд від 12 жовтня 2022 року про стягнення судових витрат втрачає силу та підлягає скасуванню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А тому, на підставі ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1057,20 грн, сплачений останнім при подачі апеляційної скарги (т.2.а.с.1).

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року та додаткове рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від спадкування за заповітом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 06 січня 2023 року .

Судді: