Справа № 638/1316/22
Провадження № 2/638/3388/22
РІШЕННЯ

іменем України

(зачоне)

19.12.2022 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченка Р.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій, уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 48120 доларів США; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5331 доларів США; проценти за користування позикою на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки з простроченої суми боргу в розмірі 41736,50 доларів США.

В обґрунтування заявленого позову зазначає, що позивач позичив в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 48120 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31.12.2018. Станом на дату судового розгляду, відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. З підстав несвоєчасного виконання власних зобов`язань, з відповідача підлягає стягнення передбачених чинним законодавством штрафних санкцій, а саме: три проценти річних та проценти за користування позикою на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки.

До суду надійшла заява від представника позивача адвоката Зарицької К.Ю., в якій вона просить розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст. 128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, за згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено що відповідно до розписки, 09 серпня 2018 року відповідач одержав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 48120 доларів США. Зобов`язався повернути грошові кошти в повному обсязі та своєчасно до 31 грудня 2018 року. Розписка була складена у присутності ОСОБА_3 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі.

Наявність оригіналу розписку в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання, на чому наголошено у постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-24ц12.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначити слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердження укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 у справі №500/1755/17.

Судом досліджено наданий позивачем оригінал розписки. Досліджуючи надані позивачем для огляду оригінал розписки, копія якої міститься у матеріалах справи, суд встановив, що розписка написана після отримання позичальником відповідачем грошових коштів, тобто, факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено.

У наданій позивачем розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк виконання зобов`язань, особистий підпис позичальника.

Отже, суд у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку оцінивши надану позивачем розписку, дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

Зі змісту розписки вбачається, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 48120 доларів США. У зазначеній розписці встановлений строк повернення боргу, а саме до 31 грудня 2018 року. Отже, останнім днем повернення боргу за розпискою є 30 грудня 2018 року. Таким чином, сторони в належній формі уклали договір позики, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позичені кошти.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти у встановлений строк не повернув.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з умовами договору позики від 09 серпня 2018 року позичальник зобов`язувався повернути позику у термін до 31 грудня 2018 року, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, своєчасно не повернувши її.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Положеннями ч.1-2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Отже, згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16.01.2019 №373/2054/16-ц).

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 09 серпня 2018 року у сумі 48120 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2019 року по 10 вересня 2022 року включно. Таким чином, три проценти річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором позики становить 5331 доларів США (48120 доларів США ? 3 % ? 1349 днів (з 01 січня 2019 року по 10 вересня 2022 року включно) / 365 = 5331 долари США).

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із зазначеним у позові розрахунку розмір процентів за користування позикою на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки з простроченої суми боргу становить 41736,50 доларів США.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов про стягнення суми позики в розмірі 48120 доларів США, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 5331 доларів США, процентів за користування позикою на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки з простроченої суми боргу в розмірі 41736,50 доларів США є обґрунтованим та таким, що необхідно задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачена сума судового збору в розмірі 12405,00 гривень

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 207, 524, 526, 530, 533, 536, 545, 610, 612, 625, 629, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст. ст. 5, 10, 12-13, 18, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі: 48120 (сорок вісім тисяч сто двадцять) доларів США 00 центів; три проценти річних від простроченої суми в розмірі: 5331 (п`ять тисяч триста тридцять один) долар США 00 центів; проценти за користування позикою на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки з простроченої суми боргу в розмірі: 41736 (сорок одна тисяча сімсот тридцять шість) доларів США 50 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 12405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн. 00 коп.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 грудня 2022 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 УПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Т.В. ШТИХ.