Номер провадження: 22-ц/813/577/22
Справа № 522/1649/13- ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

стягувач ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

заінтересована особа Старший державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Хорунжа Вікторія Габрієлівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року у складі судді Свяченої Ю.Б.,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року задоволено подання Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 . Судом встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі Держави України у відношенні ОСОБА_3 до виконання ним зобов`язань за виконавчим листом № 522/1649/13-ц, виданим 05 вересня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси.

09 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтована тим, що виконавче провадження завершено, виконавчий документ 30 березня 2016 року повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався, строк подання виконавчого документу сплив у 2019 році, відповідно не може бути пред`явлений до виконання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року в задоволені заяви відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу. Скасувати тимчасове обмеження апелянта у праві виїзду за межі України.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що на день подання його заяви, виконавче провадження завершено, виконавчий документ від 30.03.2016 повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався, тому ухвала суду про тимчасове обмеження, яка продовжує діяти, порушує його конституційні права. Предметом доказування в даній справі є не факт ухилення від виконання зобов`язання, а факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу настільки, що втрачається необхідність для застосування такого заходу забезпечення.

Представник Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в судове засідання 12.07.2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Стягувач та боржник в судове засідання 12.07.2022 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Поштові повідомлення про вручення їм судових повісток, які направлялися на адреси їх реєстрації, повернулися до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15.07.2022.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України (яка діяла на час встановлення обмеження) питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 5 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За своїм змістом словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Протоколом N4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Статтею 13 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2013 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 81 960,00 гривень.

05.09.2013 на виконання рішення суду видано виконавчий лист №522/1649/13-ц.

Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Одеського міського управління юстиції від 24.07.2014 відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 13.10.2014 прізвище боржника ОСОБА_4 змінено на прізвище ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2014 задоволено подання Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Одеського міського управління юстиції та у відношенні ОСОБА_3 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі Держави України до виконання ним зобов`язань за виконавчим листом №522/1649/13-ц виданим Приморським районним судом м. Одеси 05 вересня 2013 року.

03.03.2016 постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Одеського міського виконавчий лист № 522/1649/13-ц повернутий стягувачу ОСОБА_1 з підстав п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (діючий на час встановлення обмеження), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Отже, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Виконання судового рішення, є стадією судового розгляду, та має пріоритет над окремими правами сторін.

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду.

Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.

Боржником наразі не виконано зобов`язання, покладене на нього заочним рішенням суду від 16.07.2013, що свідчить про ухилення ним від виконання вказаного зобов`язання, права стягувача ОСОБА_1 залишаються порушеними, у зв`язку з чим тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є єдиним ефективним методом у виконанні рішення суду.

Апелянтом не надано доказів ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції про погашення, або періодичне погашення ним заборгованості перед стягувачем.

Згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV виконавче провадження закінчується у разі такого повернення виконавчого документа без виконання як: на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п.9 ст.49 Закону); до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону (п.11 ст.49 Закону).

Згідно із п.п. 11.3., 11.4. розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за № 489/20802 (у редакції на момент тимчасового обмеження) державний виконавець не пізніше наступного дня після надходження ухвали суду про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань направляє засвідчену судом копію цієї ухвали для виконання до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

У разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), не є підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі країни боржника та не позбавляє права повторного звернення пред`явлення виконавчого листа стягувачем до виконання.

Обставини з виключення можливості повторного пред`явлення виконавчого листа стягувачем до виконання за матеріалами справи не встановлено.

Посилання боржника на те, що стягувачем пропущено строк для його пред`явлення до виконання, є неспроможними, оскільки такий строк може бути поновлений судом, та на теперішній час відсутні відомості щодо відмови у поновленні строку.

Відсутність виконавчого листа на виконанні не є підставою для зняття тимчасового обмеження, оскільки приписи п. 5 ч. 1 статті 6 ЗУ "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" чітко визначають, що таке обмеження зберігається до виконання зобов`язання, а не до перебування виконавчих документів на примусовому виконанні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів заяви та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак скаржником не надано належних, допустимих і достатніх доказів щодо наявності поважних причин, які утруднюють чи унеможливлюють виконання його зобов`язань за рішенням суду, тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування законної і обґрунтованої ухвали.

Окрім того, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 15.07.2022

Головуючий:

Судді: