Провадження № 22-ц/801/1025/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О. С. в залі суду в місті Вінниця, повний текст якого складений 29 квітня 2022 року,

у цивільній справі № 127/34693/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури про відшкодування шкоди,

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі заяви адвоката потерпілих від 12.03.2018 слідчим Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області 28.03.2018 було внесені відомості до ЄРДР за № 0001231 за фактом шахрайських дій (ст. 190 ч. 1 КК України) щодо жителів сіл Байраківка та Глинянець Немирівського району.

У вказаному провадженні позивач ОСОБА_1 має статус потерпілої.

Незважаючи на численні клопотання щодо проведення процесуальних дій та розслідування, жодних дій слідчий не вчиняв, обмежувався формальними відписками. Кримінальне провадження належно не розслідувалось, кілька разів безпідставно закривалось, у зв`язку з чим постанови слідчого оскаржувались представником позивача та скасовувались судом.

Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2018 скаргу представника потерпілих на бездіяльність слідчого було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано провести ряд слідчих дій.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.04.2019 у справі № 127/11645/19 скаргу представника потерпілих задоволено. Постанову слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області про закриття кримінального провадження № 0001231 скасовано. Справу повернуто для проведення досудового розслідування. Судом було встановлено, що слідчим у повному обсязі вимоги КПК не виконані, досудове розслідування не проведене.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2019 постанову слідчого від 17.08.2019 про закриття кримінального провадження було скасовано, а матеріали кримінального провадження повернуті для організації досудового розслідування. Підтверджено, що слідчим не було проведено жодної слідчої дії, не було проведено досудове розслідування, не вичерпано всіх можливостей отримання доказів.

Внаслідок неналежного виконання слідчим своїх обов`язків щодо розслідування кримінального провадження до слідчого застосоване дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани, про що 03.06.2020 за № 692 ГУНП у Вінницькій області було видано відповідний наказ.

Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2021 у справі № 127/29508/20, яке набуло чинності на підставі ухвали Вінницького апеляційного суду від 27.09.2021. Предметом розгляду справи № 127/29508/20 були аналогічні правовідносини за зверненням одного з потерпілих в межах кримінального провадження № 0001231.

12.07.2021 втретє було закрите кримінальне провадження з підстави відсутності складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2021 постанову про закриття кримінального провадження скасовано, вказано, що досудове слідство проведено поверхнево, неповно, без всебічного дослідження обставин справи.

Крім того, матеріали кримінального провадження № 0001231 були втрачені слідчим разом із оригіналом боргової розписки, тому ОСОБА_1 позбавлена можливості захистити своє право і просити про відшкодування шкоди в цивільному провадженні, що також було встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2021 у справі № 127/29508/20.

На підставі статті 1174 ЦК України ОСОБА_1 просила суд стягнути з державного бюджету шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку коштів в сумі 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2 481 грн., в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надала належні і допустимі докази, які в своїй сукупності дали змогу дійти висновку про порушення її прав. Також судом першої інстанції зроблено висновок, що моральна шкода у розмірі 2 481 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік») є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) за душевні страждання ОСОБА_1 , яких вона зазнала.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині позовних вимог, які задоволено, Вінницька обласна прокуратура, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судовими рішеннями, якими задоволено скарги представника ОСОБА_1 , дії та бездіяльності посадової (службової) особи слідчого Узун А. В. та органу державної влади ГУНП у Вінницькій області незаконними не визнавались. Лише незгода позивача з прийнятими посадовими особами органу досудового розслідування і прокуратури процесуальними рішеннями, які були оскаржені її адвокатом у передбаченому КПК порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Отже висновок суду щодо наявності відносно потерпілої ОСОБА_1 незаконних і рішень, і дій, і бездіяльності посадової (службової) особи слідчого Узун А. В., органу державної влади ГУНП у Вінницькій області заснований лише на наведених судом судових рішеннях у кримінальній справі та не відповідає фактичним обставинам справи. На думку апелянта, незаконність рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури не встановлена, відтак, застосування ст. 1174 ЦК України до спірних правовідносин є безпідставним. У судовому рішенні не наведено, обставин завдання моральної шкоди, які є підставою для її стягнення відповідно до ст. 23 ЦК України, а також які саме страждання, фізичні чи душевні, зазнала позивач внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування, на яку послався суд, їх обсяг та глибину. Таким чином, судом постановлено рішення про стягнення коштів з Державного бюджету України на користь позивача, у той час, як факт заподіяння такої шкоди не встановлено належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами; незаконність дій органів досудового розслідування чи прокуратури не встановлена у кримінальному провадженні, даній справі чи іншому судовому провадженні; причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, яку за висновком суду зазнала позивач та рішеннями відповідачів не встановлено.

Учасники справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі заяви адвоката потерпілих від 12.03.2018 слідчим Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області 28.03.2018 було внесено відомості до ЄРДР за № 0001231 за фактом шахрайських дій (ст. 190 ч. 1 КК України) щодо жителів сіл Байраківка та Глинянець Немирівського району.

У вказаному провадженні позивач ОСОБА_1 є потерпілою.

Досудове розслідування кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, проводилось за фактом вчинення шахрайських дій особою, яка, представляючи інтереси підприємства «Молочна хатинка», не розрахувалась за молоко, здане громадянами с. Байраківка та с. Глинянець Немирівського району Вінницької області за останню декаду червня 2018 року, завдавши їм матеріальної шкоди на загальну суму 27 000 грн (а.с.10-11).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2018 скаргу представника потерпілих ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано провести ряд слідчих дій.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.04.2019 № 127/11645/19 скаргу представника потерпілих ОСОБА_2 задоволено. Постанову слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області про закриття кримінального провадження № 0001231 скасовано. Справу повернуто для проведення досудового розслідування. Вказаною ухвалою, зокрема, було встановлено, що слідчим у повному обсязі вимоги КПК не виконані, досудове розслідування не проведено.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2019 постанову слідчого від 17.08.2019 про закриття кримінального провадження було скасовано, а матеріали кримінального провадження повернуті для організації досудового розслідування. Судом встановлено, що слідчим не було проведено жодної слідчої дії, не було проведено належним чином досудове розслідування, не вичерпано всіх можливостей отримання доказів.

Внаслідок неналежного виконання слідчим СВ Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області Узун А. В. своїх обов`язків щодо розслідування кримінального провадження № 0001231 до слідчого було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани, про що 03.06.2020 за № 692 ГУНП у Вінницькій області було видано відповідний наказ.

Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2021 у справі № 127/29508/20, яке набуло чинності на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 27.09.2021. Предметом розгляду справи № 127/29508/20 були аналогічні правовідносини за зверненням одного з потерпілих в межах кримінального провадження № 0001231 (а.с.8-9).

12.07.2021 було закрите кримінальне провадження № 0001231 з підстави відсутності складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2021 постанову про закриття кримінального провадження скасовано, оскільки судом було встановлено, що досудове слідство проведено поверхнево, неповно, без всебічного дослідження обставин справи (а.с.10-11). Слідчим суддею також встановлено, що 25.01.2021 постанову дізнавача підрозділу дізнання Лівобережного відділення поліції Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області Узун А. В. від 08.10.2020 про закриття кримінального провадження № 0001231 скасовано першим заступником керівника Вінницької місцевої прокуратури Панченком В. О. у зв`язку з прийняттям рішення всупереч вимогам кримінального процесуального законодавства щодо забезпечення повного, всебічного та неупередженого розслідування обставин кримінального проступку. Досудове слідство у кримінальному провадженні було відновлене.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що матеріали кримінального провадження № 0001231 були втрачені із оригіналом розписки про наявність перед позивачем ОСОБА_1 заборгованості.

На даний час матеріали кримінального провадження частково відновлені, проте оригінал розписки відсутній, що є перешкодою для звернення до суду з цивільним позовом про відшкодування шкоди.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відносно потерпілої у кримінальному провадженні № 0001231 - позивача ОСОБА_1 мають місце незаконні рішення, дії та бездіяльність посадових (службових) осіб органу державної влади - Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, тому порушене право позивача підлягає захисту.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку статті 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права і правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься відшкодування шкоди.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У пункті 5 вказаної Постанови, судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У справі, яка переглядається, з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди зазначено незаконні, на думку позивача ОСОБА_1 , дії слідчого щодо неналежного поводження з матеріалами кримінального провадження, яке було втрачено (разом із оригіналом розписки про наявність перед позивачем заборгованості).

Зазначені обставини встановлені в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 08 червня 2021 року у справі № 127/29508/20.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Вимоги статті 1 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення від 27 вересня 1999 року у справі "Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства" (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Меріт проти України" (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься "ефективним", якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі "Філіс проти Греції" (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовувала свої вимоги як окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, так і його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом 4 років після початку кримінального провадження, після неодноразових скасувань постанов про закриття провадження, застосування до слідчого дисциплінарного стягнення досудове розслідування фактично не проводилося.

Оцінивши усі обставини цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілою. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати.

Доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури про те, що судовими рішеннями, якими задоволено скарги представника ОСОБА_1 , дії та бездіяльності посадової (службової) особи слідчого Узун А. В. та органу державної влади ГУНП у Вінницькій області незаконними не визнавались, не спростовують встановлених судом обставин справи, які, в сукупності та взаємозв`язку між собою, свідчать про наявність в діях посадової службової особи вчинення порушення вимог частини шостої статті 284 КПК України та положень розділу VI Інструкції з організації обліку та руху кримінальних проваджень в органах досудового розслідування Національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №296 від 14.04.2016, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001231. Саме вказані дії щодо неналежної організації обліку та руху кримінальних проваджень з боку слідчого Узун А. В., зокрема ті, що призвели до втрати розписки, яка була частиною матеріалів досудового розслідування, мають причинно-наслідковий зв`язок із завданням позивачу моральної шкоди, яка проявилась у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, що є перешкодою для звернення до суду з цивільним позовом про відшкодування шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявністю правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження не може бути виключно незгода позивача з прийнятими посадовими особами органу досудового розслідування і прокуратури процесуальними рішеннями, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в даному випадку моральна шкода підлягає відшкодуванню не через незгоду позивача з прийнятими посадовими особами процесуальними рішеннями, а саме за наслідками вчинення службовою особою втрати матеріалів кримінального провадження разом із оригіналом розписки про наявність перед позивачем заборгованості.

Крім того, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди виходячи з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, визначення розміру моральної шкоди в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб не суперечить вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, враховуючи надмірну тривалість кримінального провадження, яка призвела до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин в зв`язку з втратою матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду необхідно визначити в сумі 2 481 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»).

Крім того, згідно із частинами другою, четвертою статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі Порядок № 1104).

Згідно з ст. 8 Порядку відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження.

Установивши, що матеріали кримінального провадження були втрачені слідчим разом із оригіналом боргової розписки, суд першої інстанції при вирішенні справи вірно врахував зазначену обставину вказавши, що хоча на даний час матеріали кримінального провадження частково відновлені, проте оригінал розписки відсутній, що є перешкодою для звернення до суду з цивільним позовом про відшкодування шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення та не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд відповідно до статті 375 ЦПК України дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Враховуючи положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відтак судові витрати понесені Вінницькою обласною прокуратурою при поданні апеляційної скарги необхідно залишити за відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 липня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун