Справа № 396/780/21
Провадження № 2/396/46/22
РІШЕННЯ

Іменем України

12.07.2022 року м. Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Русіна Алла Анатоліївна

за участю секретаря: Тодеріци К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданнів порядку загального позовного провадження в залі в м. Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу № 396/780/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Заболотній П.Л. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних в загальному розмірі 373 492,73 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн та 2% суми задоволених позовних вимог у вигляді «Гонорару успіху» та судові витрати в розмірі 4642,93 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами, 07.10.2010 року між сторонами укладено договір позики, згідно умов якого позивач надала відповідачу грошові кошти в розмірі 90000,00 грн, а відповідач відповіднодо пункту 1 договору зобов`язується їх повернути з урахуванням індексу інфляції, можливої неустойки, а також відшкодувати збитки та моральну шкоду, що можуть бути завдані неналежним виконанням цього зобов`язання.

Відповідно до пункту 2 договору, факт передачі коштів підтверджується підписом в договорі.

Відповідно до пункту 3 дговору позичальник зобов`язується повернути кошти до 02.10.2016 року, однак в указаний строк відповідачем грошові кошти позивачу не повернуті.

Згідно умов пункту 4 договору позики при порушенні терміну, встановленого для повернення позики, позикодавець має право вимагати повернення всієї суми позики та стягнути пеню в розмірі 5% від несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 8 договору сторони погодили продовження терміну позовної давності на 20 років у відповідності до положень ст. 259 ЦК України.

Позивач тривалий час очікувала повернення коштів, але протягом 10 років грошові кошти так повернуті і не були, будь-яких спроб повертати грошові кошти частково чи вчинення інших дій, які б вказували на намір відповідача повернути кошти відповідач не здійснює.

Таким чином, відповідач борг на даний час не повернула, чим порушила умови виконання взятих на себе зобов`язань, тому зазначені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою від 02.07.2021 року відкрито провадження в справі в порядку загального позовного проваження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 12.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

05.04.2022 року представник позивача адвокат Заболотній П.Л. через канцелярію суду подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої уточнив в позовних вимогах прізвище відповідача, зазначивши вірно ОСОБА_2 .

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялась належним чином про що свідчить поштове рекомендоване повідомлення про отримання поштового відправлення 23.06.2022 року. Станом на розгляд справи відповідач відзив до суду не подала, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася.

Зважаючи на викладене, суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до положень частини 8 статті 178 ЦПК України.

Суд, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 07.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 90000,00 грн, а позичальник зобов`язується їх повернути з урахуванням індексу інфляції, можливої неустойки, а також відшкодувати збитки та моральну шкоду, що можуть бути завдані неналежним виконанням цього зобов`язання.

Факт передачі позикодавцем грошових коштів підтверджується самим договором, а саме п. 2 цього договору, де зазначено, що підписання цього договору позичальником є підтвердження отримання ним грошових коштів від позикодавця при підписанні цього договору.

За умовами пункту 3 договору позичальник зобов`язується повернути суму позики у строк до 02.10.2016 року.

Крім того, п. 4 договору позики передбачено, що при порушенні позичальником терміну, встановленого для повернення позики, позикодавець має право стягнути пеню за прострочення виконання умов договору в розмірі 5% від несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення (а.с.11).

Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ч. 2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже з огляду на реальний характер договору позики письмова форма такого договору є належними доказами факту передачі грошової суми позичальнику.

За приписами ч. 1 ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула борг протягом обумовленого періоду, про що свідчить наявність у позивачки договору позики, який був підписаний ОСОБА_2 особисто 07.10.2010 року. Доказів, які б підтверджували протилежне, суду не надано.

З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачкою позики на загальну суму 90 000,00 грн, що підтверджується укладеним договором позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами ст. 545 ЦК стверджується наявністю у позивача оригіналу договору позики грошових коштів та тим, що вимог позивача вона не спростувала та ніяких заперечень не надала, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики грошових коштів від 07.10.2010 року на загальну суму 90 000,00 грн.

Вимога позивачки щодо стягнення з відповідачки на її користь інфляційних витрат, пені та 3% річних суд зазначає наступне.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку, останній просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 164 673,00 грн., три відсотки річних в сумі 28 819,73 грн., пеню в сумі 90 000,00 грн., за порушення відповідачем виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів за період з 07.10.2010 року по 09.06.2021 року.

Однак суд не може погодитися з проведеним позивачем розрахунком грошового зобов`язання, зокрема, з визначеним позивачем періодом (07.10.2010 р. дата укладання договору позики) стягнення грошового зобов`язання за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів, оскільки період настання грошового зобов`язання починається з 02.10.2016 року (дата несвоєчасного виконання грошових зобов`язань за договором) по 02.07.2020 року (дата звернення з позовними вимогами).

Тому, суд вважає за необхідне провести свій розрахунок із застосуванням наведених формул математичних розрахунків.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Інфляційні збитки за відповідний період, суд розраховує за формулою :[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період] / 100% - [Сума боргу].

Таким чином інфляційні збитки, за відповідний період складають: 90 000,00 грн. (сума боргу) х 149.03% (сукупний індекс інфляції)/100% - 90 000.00 грн.(сума боргу) = 44127,00 грн.

Три відсотки річних від прострочених сум за відповідний період, суд розраховує за формулою : [Сума боргу] Х (3% / 365 днів Х Кількість днів) = сума 3% річних за період.

Таким чином сума 3 % річних складає: 90 000,00х (3%/365 днів х 1712 днів) = 12 654.87 грн.

Отже за результатами здійснених судом із застосуванням наведених формул математичних розрахунків установлено, що розмір належної позивачу від відповідача розміру інфляційних втрат становить 44 127,00 грн., а розмір трьох процентів річних - 12 654,87 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 5% пені суд зазначає наступне.

Позивач просив стягнути з відповідача на її користь 5% пені від простроченої суми заборгованості за кожен день прострочення, посилаючись на п. 4 договору позики від 07.10.2010 року за умовами якого, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором передбачається стягнення пені у розмірі 5% від несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, за кожен день прострочення виконання, незалежно від відшкодування збитків.

В позовній заяві позивач здійснив розрахунок пені, який розраховує за остання 6 місяців (180днів) розмір пені складає:

-90000/100*5=4500грн (пеня за один день прострочення)

-180*4500=810000грн (пеня за 180 днів прострочення).

Враховуючи неспіврозмірність розміру нарахованої пені та розміру основного боргу позивачка користується своїм правом звернутися з позовом про стягнення тільки частини від розміру неустойки та прийняв рішення про стягнення пені за 20 днів прострочення виконання зобов`язання, які передують звернення до суду з позовною заявою та визначає розмір зобов`язання в сумі 90000 грн.

Так, позивач здійснив розрахунок пені за період 28.05.2021 по 16.06.2021 року, оскільки з позовною заявою звернувся до суду 17.06.2021 року.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1. ч.2 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 (зі змінами) «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» встановлено з 12.03.2020 року на усій території України карантин та рішенням уряду загальнонаціональний карантин продовжено до 31.08.2022.

Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

З огляду на наведене суд вважає, що в задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені (неустойки) в сумі 90000,00 грн. необхідно відмовити за безпідставністю.

Оскільки, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики достовірно встановлений судом, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики в розмірі - 146781,87 грн, яка складається з: основного боргу 90 000,00 грн, інфляційних витрат 44 127,00 грн та 3% річних - 12 654,87 грн.

Окрім боргу та штрафних санкцій, позивачем також заявлено вимогу про витрати на правничу допомогу та «Гонорару успіху».

З приводу витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Адвокат Заболотній П.Л. який діє в інтересах ОСОБА_1 , в позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн та 2% від суми задоволених позовних вимог у вигляді «Гонорару успіху».

ОСОБА_3 всупереч положенню частини третьої статті 137 ЦПК України до позовної заяви не було надано: договір надання правової допомоги укладеної адвокатом з ОСОБА_1 , детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, що позбавляє можливості суд встановити обґрунтованість стягнення правничої допомоги. Натомість адвокатом Заболотнім П.Л. подано лише копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію ордеру на надання правиничої допомоги.

У зв`язку з чим позовні вимоги адвоката Заболотнього П.Л. в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. та 2% від суми задоволених позовних вимог у вигляді «Гонорару успіху» не підлягає до задоволення у зв`язку з неподанням доказів.

Відповідно до вимогст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 1 824 грн 20 коп (146 781,87 грн х 100 : 373492,73 грн = 39,29 %, 4642,93 х 39,29 % = 1 824 грн 20 коп).

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 133,137, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) борг за договором позики від 07.10.2010 року в розмірі - 146 781,87 грн, яка складається з:

- основного боргу 90 000,00 грн;

- інфляційних витрат 44 127,00 грн;

- 3% річних - 12 654,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати у розмірі 1 824 (одна тисяча вісімсот двадцять чотири) грн 20 коп.

Всього підлягає стягненню 148 606 (сто сорок вісім тисяч шістсот шість) грн 07 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття.

Суддя: А. А. Русіна