Ухвала

11 липня 2022 року

м. Київ

справа № 452/2859/20

провадження № 61-6174ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куцалаби Галини Василівни на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 30 квітня 2013 року в розмірі 268 372,64 грн, з яких: 2 400 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату пред`явлення позову еквівалентно 66 720 грн, - сума основного боргу; 77 532 грн - відсотки за користування позикою; 13 682 грн - 3 % річних від простроченої суми за період з 26 листопада 2013 року по 25 вересня 2020 року; 110 438,34 грн - інфляційні втрати; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що на початку 2012 року (січень-лютий) відповідач попросила в нього позичити гроші для лікування сина. Він позичив їй 1 000 доларів США під 10 % щомісячно на термін три місяці. Відповідач не надала розписки, а передала йому паспорт громадянина України та ювелірні вироби із золота - дві сережки і кулон - як гарантію повернення позики та плату за користування грошовими коштами. Після цього відповідач віддала йому два рази по 100 доларів США як відсотки за користування позикою, а також віддала земельні ділянки за борги на підставі розписки. Письмову розписку ОСОБА_2 надала йому у 2013 році, однак грошей не повернула. Щодо наведених обставин він неодноразово звертався до поліції у 2012, 2013 та 2014 роках. Відомості про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 грудня 2014 року. 19 лютого 2015 року кримінальне провадження за вказаним фактом було закрито на підставі частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю в діях відповідача ознак кримінального правопорушення та наявністю цивільно-правових відносин. Однак він продовжував звертатися до органів досудового розслідування щодо зазначених обставин. З цим позовом він звернувся до суду лише 30 вересня 2020 року у зв`язку з тим, що раніше не мав коштів.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики за спливом позовної давності та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги за безпідставністю. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

04 липня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куцалаба Г. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

Ціна позову в цій справі становить 368 372,64 грн (268 372,64 + 100 000), що станом на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 250 = 620 250 грн). Тобто справа № 452/2859/20 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Куцалаби Галини Василівни на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко