РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Перекупка І.Г., за участю секретаря Хробуст А.О., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіна С.В. про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, визнання права власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира 22.08.2019 р. звернулася ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з позовом до ОСОБА_5 , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіна С.В. про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, визнання права власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 10 травня 2003 р. зареєстрували шлюб про, що свідчить відповідний актовий запис № 490, свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 . Під час шлюбу у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 про, що свідчить актовий запис № 1597, та видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 .07 лютого 2008 р. шлюб між ними було розірвано про, що свідчить відповідний актовий запис № 113 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_3 .Окрім того, під час проживання в шлюбі з чоловіком з нами разом проживала донька чоловіка від першого шлюбу - ОСОБА_5 .Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 вона з сином проживали окремо від нього у м. Житомирі. Однак про смерть колишнього чоловіка та батька її сина повідомлена не була, а дізнались про це по телефону від дальніх родичів. Факт смерті підтверджується відповідним актовим записом № 847, та виданим Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_4 .

На час направлення позову до суду і на момент відкриття спадщини її син мав і має вік 11 років, тобто відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦК України, є фізичною особою яка не досягла чотирнадцяти років (малолітні) особа.

У Витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 54346284 виданого 04.12.2018 р. приватним нотаріусом Стражник Т.О. на письмову заяву позивача зазначено, що 04.10.2018 р. Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Силіним Сергієм Володимировичем було заведено спадкову справу в спадковому реєстрі № 63092963 та видано свідоцтво про право на спадщину ННІ 917374.

Син - ОСОБА_4 являється спадкоємцем свого батька першої черги, оскільки відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

Окрім, доньки від першого шлюбу - ОСОБА_5 та сина від другого шлюбу - ОСОБА_4 спадкоємців першої черги немає.

Спадкове майно складається з: частини житлового будинку, адреса АДРЕСА_1 та частина нежитлового приміщення, АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. п. 3.9. п. З глава 10, Р. II, наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством.Її син у встановлений законом строк заяву про відмову від прийняття спадщини не подавав.

Проситьвизнати за малолітньою дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після його померлого батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/2 частин всього спадкового майна.

10.09.2020 р. звернулася ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зі збільшеними позовними вимогами до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіна С.В. про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, визнання права власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1 а. с. 200-202).

В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволені позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_6 адвокат Войтович М.С. заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на надані суду докази.

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено.

23.09.2019 р. Богунським районним судом м. Житомира було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 15.30 год. 13.11.2019 р. (Т. 1 а. с. 13)

10.03.2020 р. від ОСОБА_3 надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира накладено арешт на 17/100 часток цілісного майного комплексу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_6 . (Т. 1 а. с. 81-82, 93-95).

28.12.2020 р. від відповідача ОСОБА_6 надійшла апеляційна скарга на Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 10.03.2020 року. Постановою Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2021 р. апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволена частково та накладено арешт на 17/200 часток цілісного майного комплексу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . (Т. 2 а. с. 2-3, 86-88).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотарііального округу Силіним С.В., ОСОБА_5 є спадкоємицею 17/100 частки цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . (Т. 1 а. с. 146-191).

Згідно договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2018 р. посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 продала, а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 купив 17/100 частини цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . (Т. 1 а. с. 140-141)

Диспозиція ст. 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права, невизнаного або ос пореного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді: визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_5 приватним нотаріусом Житомирського міського нот ареального округу Силіним С.В. від 04.10.2018 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1588;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , від 23.10.2018 р., зареєстрований в реєстрі за №28504830, укладений між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , код НОМЕР_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , код НОМЕР_6 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.;

скасувати державну реєстрацію про договір купівлі-продажу 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 від 23.10.2018 р., зареєстрований в реєстрі за № 28504830, укладений між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , код НОМЕР_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , код НОМЕР_6 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., індексний номер: 43638544 від 23.10.2018 р.;

визнати право власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) на 17/200 (сімнадцять двохсотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .

При цьому позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , від 23.10.2018 р., зареєстрований в реєстрі за № 28504830, укладеного між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , код НОМЕР_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , код НОМЕР_6 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., індексний номер: 43638544 від 23.10.2018 р.

Підставою позову позивач зазначає, що право власності на спірне майно, зареєстроване за ОСОБА_6 , який придбав його за договором купівлі-продажу у ОСОБА_5 виникло на підставі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом і тому такий договір купівлі-продажу, як наслідок недійсного правочину має бути визнано також недійсним.

Отже між учасниками фактично існує спір щодо відсутності або наявності права на спадщину зі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом та наявності підстав щодо витребовування майна у добросовісного набувача. У цьому випадку позивач через обраний спосіб захисту намагається повернути собі частину нерухомого майна.

За вказаних обставин суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу та визнання права власності на 17/200 (сімнадцять двохсотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька, не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача.

Натомість відповідно до норм статті 16 ЦК України права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Суд погоджується з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Крім того, суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 р. у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Спадкове ж право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України відокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.

Але суд вважає, що визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним у зв`язку з порушенням через видачу свідоцтва про право на спадщину прав позивача не призведе до ефективного захисту прав позивача, а лише спонукає його до подальшого захисту порушених прав в суді, оскільки законом не передбачена можливість визнання недійсними інших правочинів щодо спірного майна.

Суд зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/18, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги (зокрема, про визнання недійсним правочину), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 р. у справі № 488/5027/14-ц та від 21 серпня 2019 р. у справі № 911/3681/17.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29 березня 2017 р. у справі № 6-3104цс16).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-53цс12).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 р. у справі № 756/13683/16-ц та від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц.

Крім того, в постановах Верховного Суду України по справах № 3-1515гс16 від 15 березня 2017 р., № 3-1533гс16 від 25 січня 2017 р., № 3-1058гс16 від 23 листопада 2016 року, N 3-604гс16 від 5 жовтня 2016 р., викладено наступне.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів".

Отже, для вірного застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в даному випадку необхідно встановити, яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі зазначених осіб, тобто необхідна оцінка з відповідними наслідками саме першого у ланцюгу правочину.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 р. у справі № 488/5027/14-ц та від 29 травня 2019 р. у справі № 367/2022/15-ц.

Отже, з викладеного слідує, що задоволення вимоги у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не призведе до відновлення порушених прав позивача, створить необхідність повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, тобто обраний спосіб захисту не є ефективним захистом прав власника.

З урахуванням вищевикладеного, заявлені у позові вимоги про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації та визнання права власності в порядку спадкування не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту прав власника.

На підставі викладеного, в межах заявлених сторонами вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215-236, 387, 388, 1301 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіна С.В. про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, визнання права власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11.07.2022.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка