Справа № 361/8548/21
Провадження № 2/361/1433/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

15 листопада 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Лелеки В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя Калинівська селищна рада Броварського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду із позовом в якому просила суд визнати визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що позивач є наймачем, зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка є неприватизованою.

Також в даному житловому приміщенні зареєстрований, але понад 1 рік не проживає її рідний брат ОСОБА_2 .

Позивач зазначила, що ОСОБА_2 в квартирі не проживає, житлом не цікавиться, його речей у квартирі немає, родинних відносин вони не підтримують, оплату комунальних послуг та витрат на утримання прибудинкової території відповідач не несе, що змушує її сплачувати за нього всі витрати, що є для неї вкрай складним.

Факт не проживання відповідача підтверджується актом обстеження умов проживання від 20.10.2020 року.

Враховуючи, що ОСОБА_2 відсутній у житловому приміщенні понад 6 місяців, житлом не цікавиться, витрат не несе, перешкод йому в проживанні позивачем, не чиняться і ніколи не чинились, то вона вважає, що він втратив право користування спірним жилим приміщенням і це змушує її звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області 03 листопада 2021 року ОСОБА_3 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10 лютого 2022 року.

Позивач, будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій позов підтримала та просила проводити розгляд справи у її відсутність.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився, про причини нявки суд не повідомив.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вивчивши письмові докази у справі, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно відомостей виконавчого комітету Калинівської сільської ради Броварського району Київської області № 330 від 29.10.2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 з 03.02.1995 року по даний час.

Відповідно до довідки від 01.12.2020 року та довідки № 490 від 11.05.2021 року, виданих виконавчим комітетом Калинівської сільської ради Броварського району Київської області, крім ОСОБА_1 на даній житловій площі прописаний ОСОБА_2 .

Згідно виписки з погосподарської книги за 2016-2020 роки № 160 від 30.10.2020 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 власником квартири в АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина не переоформлена.

Рішенням виконавчого комітету Калинівської сільської ради Броварського району Київської області № 139 від 24.12.2019 року було надано ОСОБА_1 дозвіл на передачу у приватну власність та видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2020 року складений акт обстеження умов проживання, згідно якого ОСОБА_2 , місце проживання якого зареєстровано за адресою місця обстеження, фактично за такою адресою не проживає понад один рік.

Вказаний вище акт суд визнає неналежним доказом на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки в акті не зазначений період за який особа не проживає у квартирі, та даний акт був складений майже за рік до подачі позовної заяви до суду.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач посилається як на підставу позовних вимог ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження своїх позовних вимог щодо відсутності відповідача у спірній квартирі понад один рік, подала акт не проживання особи за місцем реєстрації від 20 жовтня 2020 року, який складений майже за рік до дати звернення до суду із вказаним позовом, а тому був визнаний судом не допустимим та неналежним доказом.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

Враховуючи все вище наведене, суд прийшов до висновку, що оскільки позивачем не доведено, що відповідач був відсутній у спірній квартирі понад рік без поважних причин у задоволенні позову слід відмовити, саме, у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності відповідача у передбачені законом строки матеріали справи не містять.

Керуючись ст. ст. 76-83, 137, 141, 265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя Калинівська селищна рада Броварського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.