Справа № 466/3035/19
Провадження № 2/466/122/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя, -

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовною заявою, яку уточнив та просив визнати за ним право особистої приватної власності на 76,74% у квартирі АДРЕСА_1 , що становить в грошовому виразі 1170644,14 грн. та право особистої приватної власності на 63,40% автомобіля BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , що становить 177568,74 грн.; поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 23,26% у квартирі АДРЕСА_1 , що становить в грошовому виразі 145000 грн., присудивши в рівних частинах кожному по 72500 грн. (по 11,63%) та частку від вартості автомобіля 36,60%, що становить 79547,32 грн., тобто по 18,30% кожному, що становить 39773,66 грн.; присудити йому в користування автомобіль, а ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 39773,66 грн., яку він зобов`язується сплатити.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він перебував у шлюбі із ОСОБА_3 з 08.09.2002 року по 04.11.2016 року. За час перебування у шлюбі вони набули майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль BMW легковий седан В, 1999 року, НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 .

Позивач вважає, що 76,74% квартири є його особистою приватною власністю, оскільки йому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . Право власності на дану квартиру було зареєстрованого 10.04.2006 року на підставі договору дарування від 03.04.2006 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В подальшому, з метою покращення матеріального становища він продав вищевказану квартиру та з виручених коштів частково вніс 247755 грн за квартиру на АДРЕСА_3 .

07.10.2008 року ним укладено кредитний Договір №163/10-08-ШВ від 07.10.2008 року та отримано споживчий кредит у розмірі 365000 грн. Крім того, було укладено іпотечний Договір на майнові права на незакінчене будівництво квартири АДРЕСА_1 .

07.10.2008 року між ним та ТзОВ «Фінансова компанія ЕКО-ДІМ» укладено Договір №47-68-ФФБ(7) про участь у Фонді фінансування будівництва виду А.

Крім того позивач стверджує, що для оформлення кредиту були понесені додаткові витрати, які склали 10546,37 грн, які були сплачені з його грошей.

12.05.2009 року позивачем була продана квартири АДРЕСА_2 національному банку України за 635570 грн. З даний грошей ним було повернуто завдаток гр.Цюпі в розмірі 302715 грн. Ще 220000 грн використано для часткового погашення кредиту в банку «Київська Русь».

Відтак, стверджує, що ним було використано 478301,37 грн особистих коштів для купівлі квартири АДРЕСА_1 , повна вартість квартири склала 612755 грн, тобто 76,74% вартості квартири сплаченим ним з його особистих коштів.

Натомість 23,26 % вартості квартири він із відповідачем сплачували разом.

Крім того, в шлюбі із відповідачем був також придбаний автомобіль BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 за 23500 доларів США. Даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 . При купівлі автомобілю 7900 доларів США було взято з коштів, отриманих із завдатку за квартиру на АДРЕСА_3 від гр. ОСОБА_7 , а ще 7000 доларів США позичено в батька позивача, які позивач повернув з особистих коштів після розірвання шлюбу. Відтак у вказаний автомобіль було вкладено 8600 доларів США спільник із відповідачем коштів.

У зв`язку із неможливістю мирно врегулювати спір щодо поділу майна змушений звернутися до суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що позивач не повідомив факт про те, що її батьками було вкладено 12000 доларів США у ремонт квартири АДРЕСА_2 , а також 5000 доларів США на меблі до даної квартири.

Також стверджує, що вказана квартира була подарована позивачу для проживання його сім`ї, тобто для неї та їх доньки також.

Крім того відповідач покликається на те, що при укладені Кредитного договору №163/10-08-ШВ від 07.10.2008 року на суму 365000 грн було також укладено Договір поруки №163/10-08-ШВ-ПР від 07.10.2008 року, де вона виступала поручителем. Більше того, вона особисто позичала кошти у сумі 11000 доларів США на погашення кредиту, які згодом самостійно повертала за рахунок особистих коштів. Відтак, вважає, що частка позивача у спірній квартирі становить 36,6%.

Щодо розподілу автомобіля, вважає, що його слід розподілити по 50% і позивачу і їй. Стверджує, що пояснення позивача хибні, зазначає, що раніше вони із позивачем мали автомобіль, вартістю 4000 доларів США, який їм подарували її батьки. Продавши вказаний автомобіль купили інший, який згодом також продали, а на виручені кошти купили спірний автомобіль. Кошти на його придбання також позичали її батьки і сумі 2000 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, покликаючись на те, що його батьками була отримана квартира по АДРЕСА_3 . Він за власні кошти зробив там ремонт, який закінчився у 2002 році. У 2006 році вказану квартири було подарованого йому його батьками.

Домовившись про купівлю квартири у новобудові, він отримав завдаток від клієнтів за продаж квартири по АДРЕСА_3 , решту коштів отримав у кредит. Згодом покупці відмовилися від купівлі квартири по АДРЕСА_3 . А у травні 2009 року позивач все ж продав вказану квартиру, з виручених коштів віддав завдаток та погасив частину кредиту. Так, з суми 620000 грн він вклав приблизно 478000 грн у квартиру по АДРЕСА_3 , що приблизно становить 75% від вартості житла. Решту вартості квартири вважає спільним майном його та відповідача. Ремонт також робив за власні кошти, проте підтвердження цього немає, тому не ставить ніяких вимог. Зазначає, що відповідач дійсно позичала кошти у розмірі 25000 грн, проте віддавали їх разом. Також за час перебування у шлюбі ним було придбано автомобіль за 23500 доларів США, з яких 7900 доларів США були його особистими коштами, які він взяв із завдатку за квартиру, а ще 7000 доларів США позичили його батьки.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити. Покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги заперечила, пояснила, майно, яке було придбане у шлюбі між нею та ОСОБА_1 за спільні кошти, а тому таке підлягає поділу між ними в рівних частках. У купівлю квартири АДРЕСА_1 вона вкладала особисті кошти, а також позичала кошти у сумі 25000 грн, які віддавала самостійно. Вподальшому у судові засідання не з`являлася, неодноразово скеровувала заяви про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, покликаючись на те, що майно сторони придбали перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Вважає, що договір дарування квартири по АДРЕСА_3 позивачу його батьками носить фіктивний характер. Також стверджує, що відповідач вкладала у купівлю квартири по АДРЕСА_3 власні кошти. Вважає, що майно набуте у шлюбі слід розділити по 1/2 між сторонами. Вподальшому, відповідача та її представник у судове засідання не з`явилися. Неодноразово від представника відповідача ОСОБА_8 поступали клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, доводи та заперечення учасників справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволенню у зв`язку із наступним.

Судом встановлено, що 08.09.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб. У шлюбі народилася дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру та автомобіль.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №23180048 від 02.07.2009 року на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яке видане на підставі наказу управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19.06.2009 року №1363-Ж-Ш за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану квартиру.

Звертаючись із вимогою про визнання особистою приватною власністю 76,74% частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 покликається на те, що йому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 , продавши яку він вклав частину грошей у купівлю спірної квартири, а на решту суми отримав кредит, який також частково погасив за особисті кошти.

Суд вважає, що такі пояснення ОСОБА_1 повістю відповідають обставинам справи та узгоджуються з доказами наданими в розпорядження суду.

Так, судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10341829 ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру виникло на підставі Договору дарування, від 03.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., відповідно до якого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 . З Договору дарування квартири від 03.04.2006 року вбачається, що 3/4 квартири АДРЕСА_2 належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва № НОМЕР_4 про право власності на квартиру, виданого НУ «Львівська політехніка» 25.06.2003 року, 1/4 частини квартири належала ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Бобеляк Т.В., державним нотаріусом Львівської державної нотаріальної контори 02.12.2005 року за реєстровим №4-2990, зареєстрованих у Львівському обласному державному комунальному «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» і записаних за реєстраційним №5508052.

Суд не бере до уваги заперечення ОСОБА_3 про те, що квартиру АДРЕСА_2 подаровано не лише ОСОБА_1 , а і їй та їх доньці ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дане твердження повністю спростовується Договором дарування квартири від 03.04.2006 року, де обдарованим зазначено лише ОСОБА_1 .

З метою покращення побутового та фінансового становища ОСОБА_1 вирішив квартиру АДРЕСА_2 продати, а на виручені кошти купити помешкання у новобудові для проживання його сім`ї.

06.10.2008 року ОСОБА_1 отримав від гр. ОСОБА_7 кошти у розмір 38400 доларів США і 11500 фунтів стерлінгів як завдаток за квартиру АДРЕСА_2 .

Обмінявши 30500 доларів США ОСОБА_1 отримав 302685 грн, з яких 247755 грн вніс за квартиру, що стверджується Квитанцією №2 від 07.10.2008 року, де платником зазначено ОСОБА_1 .

Відповідно до Договору уступки майнових прав №42-68-УМП(7) від 07.10.2008 року ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія», ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансова компанія «ЕКО-ДІМ» уклали договір уступки майнових прав, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «ЕКО-ДІМ» передає, а ОСОБА_1 одержує майнові права на нерухоме майно (об`єкт інвестування), а саме квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 94,27 кв.м. До даного Договору було укладено Додатковий договір №05-68-УМП(7)-Д від 07.10.2008 року.

07.10.2008 року було укладено Договір №47-68-ФФБ(7) про участь у Фонду фінансування будівництва виду А між ТзОВ «Фінансова компанія «Еко-Дім» та ОСОБА_1 та Додатковий договір №10-68-ФФБ(7)-Д.

Крім того, 07.10.2008 року між акціонерним банком «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №163/10-08-ШВ, предметом договору якого є споживчий кредит у сумі 365000 грн строком з 07.10.2008 року по 05.10.2018 року на придбання нерухомості.

Відповідно до п.2.3 Кредитного договору на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 передано в іпотеку АБ «Київська Русь» майнові права на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 94,27 кв.м. На виконання вказаного договору було також укладено Іпотечний договір від 07.10.2008 року серії ВКТ №676497 між ВБ «Київська Русь» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М., зареєстрований в реєстрі за №4301. Згідно з Іпотечним договором накладено заборону на відчуження зазначених у договорі Іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 94,27 кв.м., які належать ОСОБА_1 до припинення чи розірвання договору іпотеки. Також було укладеного Додатковий договір №1 до Іпотечного договору від 25.09.2009 року.

В ході судового розгляду встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 для оформлення Кредитного договору поніс витрати. Відповідно до квитанції №Авто/26732 від 07.10.2008 року, квитанції №15 від 07.10.2008 року, квитанції №16 від 07.10.2008 року, квитанції №4 від 07.10.2008 року, квитанції №7 від 07.10.2008 року ОСОБА_1 поніс витрати у розмірі 10546,37 грн.

Відповідно до Довідки №117, виданої ТзОВ «Фінансова компанія «Еко-Дім» 24.02.2009 року ОСОБА_1 є довірителем Фонду фінансування будівництва виду А «Еко-Дім» та повністю виконав умови Договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду А №47-68-ФФБ(7) від 07.10.2008 року, де будівельною адресою об`єкта інвестування є: АДРЕСА_6 , а поштовою адресою об`єкта інвестування АДРЕСА_4 , загальною вартістю закріплених вимірних одиниць об`єкта інвестування 612755 грн.

Згідно з Актом про виконання зобов`язань 47-68-ФФБ(7) за Договором №47-68-ФФБ(7) про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Еко-Дім» від 07.10.2008 року станом на 24.02.2009 року ОСОБА_1 підписав Акт прийому-передачі закріпленого за ним об`єкта інвестування-квартири АДРЕСА_7 та повністю вніс кошти у ФФБ у розмірі 612755 грн.

Разом з тим 20.05.2009 року між ОСОБА_1 та Національним банком України укладено Договір №Ф-157 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюбинським А.В. Відповідно до п.8 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 635570 грн.

Судом встановлено, що з отриманих ОСОБА_1 коштів від продажу квартири у розмірі 635570 грн 302715 грн повернуто гр. ОСОБА_7 , що стверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 14.05.2009 року, а також 220000 грн використано для часткового погашення кредиту відповідно до Кредитного договору №163/10-08-ШВ від 07.10.2008 року, що стверджується платіжним дорученням №13 від 13.05.2009 року.

Суд не бере до уваги заперечення ОСОБА_3 про те, що 12000 доларів США було вкладено її батьками у ремонт квартири АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , та 5000 доларів США на купівлю меблів, оскільки жодних доказів в обґрунтування своє позиції нею суду не представлено. Окрім того, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи і той факт, що ОСОБА_3 позичала кошти на купівлю квартири у загальній сумі 11000 доларів США та 30000 грн та повертала їх особисто з власних заощаджень. Дані твердження ОСОБА_3 не підтверджено жодними розписками чи показаннями свідків. Надані в розпорядження суду «Відповіді на питання адвоката І.М. Мотринця» щодо так званого допиту свідка ОСОБА_10 суд до уваги не бере, оскільки ста.230 ЦПК України чітко передбачено порядок допиту свідка, який обов`язкового повинен бути приведений до присяги головуючим у справі. Громадянина ОСОБА_10 до присяги не приведено, такий не допитувався під час судового розгляду судом, а відтак, його свідчення є неналежним доказом у справі.

Натомість, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що він за фахом є майстром, займається проведенням ремонтів. Ствердив, що він робив ремонт у квартирі позивача по АДРЕСА_3 , оплачував послуги повністю ОСОБА_1 , відповідач участі у ремонті не брала. Пізніше він також робив ремонт у квартирі, яка знаходиться по АДРЕСА_3 , послуги сплатив ОСОБА_1 , хоча керували проведенням ремонту і позивач, і відповідач.

В судовому засіданні також було допитано в якості свідка ОСОБА_4 , який є батьком позивача, який пояснив, що він купив в кінці 1990-х років квартиру у НУ «Львівська політехніка», яка була перероблена з гуртожитку, зробив там ремонт за свої кошти. Зробивши ремонт, який завершився до одруження сина, подарував йому цю квартиру. Йому відомо, що син продав вказану квартиру по АДРЕСА_3 для того, щоб придбати квартиру у новобудові. З отриманих від продажу коштів, а також коштів з заробітків, на які він їздив, виплатив за квартиру по АДРЕСА_3 . Жодних коштів з сторони відповідача та її сім`ї у вказану квартиру не вкладено, син самостійно виплатив кредит. Відповідач не працювала, кошти на сім`ю заробляв виключного його син.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 також ствердила, що квартиру по АДРЕСА_3 вони із чоловіком подарували виключно своєму сину ОСОБА_1 . Ремонт у даній квартирі зробили ще до одруження сина за особисті кошти. Знає, що син цю квартиру продав, та за кошти які виручив купив житло на АДРЕСА_3 , їздив на заробітки та виплачував взятий кредит самостійно. Також їй відомо, що меблі у спальню купили батьки відповідача, проте згодом їх перемістили у житло батьків відповідача. Також вона разом із чоловіком позичали 7000 доларів США на купівлю автомобіля, проте даних коштів їм так і не повернули.

Щодо свідків, яких просила допитати відповідач, суд задовольнив клопотання про їх допит, проте, протягом 2 років свідки жодного разу до суду не з`явилися.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо тверджень ОСОБА_3 про те, що вона виступала поручителем відповідно до Договору поруки №163/10-08-ШВ-ПР від 07.10.2008 року, який укладався на виконання Кредитного договору №163/10-08-ШВ від 07.10.2008 року, якими остання обґрунтовує свої заперечення, суд не бере до уваги, оскільки Кредитний договір №163/10-08-ШВ від 07.10.2008 року повністю виконаний, а відтак, ОСОБА_3 жодної відповідальності перед банком не несла.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даних правовідносинах підлягає застосуванню частина 7 ст. 57 СК України, відповідно до якої, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З матеріалів справи вбачається, що квартира по АДРЕСА_4 придбана за кошти, які належали ОСОБА_1 , які були виручені за продаж квартири АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві власності, а також кредитні кошти.

Вартість квартири АДРЕСА_1 на момент її купівлі складала 612755,00 грн, сплачені особисті кошти ОСОБА_1 склали 478301,37 грн, що становить 76,74% від вартості квартири. А відтак, цю частку квартири суд визнає особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відповідно, 23,26% частки квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

В розпорядження суду надано Звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість спірної квартири станом на серпень 2019 року склала 1525468 грн.

Також перебуваючи у шлюбі в інтересах сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було придбано автомобіль BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 автомобіль BMW легковий седан - B, 1999 року, є правом особистої приватної власності ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_1 покликається на те, що при купівлі автомобіля у 2008 році за 23500 доларів США, ним було вкладено 14900 доларів США його особистих коштів.

Із врахуванням обставин справи, беручи до уваги надані докази, суд приходить до висновку, що таке твердження ОСОБА_1 є підставним у зв`язку із наступним.

З отриманих у 2008 році від гр. ОСОБА_7 коштів у розмір 38400 доларів США 30500 доларів США він обміняв у гривні для купівлі квартири. Решту 7900 доларів США з суми 30500 доларів США були використані ОСОБА_1 на купівлю автомобіля. Зі слів ОСОБА_1 ще 7000 доларів США він позичив у свого батька ОСОБА_4 .

Даний факт у судовому засіданні ствердив допитаний в якості свідка ОСОБА_4 , пояснивши, що перебуваючи у шлюбі, його син із дружиною просили в нього кошти на придбання автомобіля, він не дав, оскільки вважав, що 20000 доларів США є завеликою сумою для купівлі автомобіля. Позичив лише 7000 доларів США своєму сину, даних коштів йому так і не повернули.

Разом з тим відповідач ОСОБА_3 як і у відзиві на позовну заяву так і в судовому засіданні заперечила покликання ОСОБА_1 проте, що більшу частину коштів на купівлю автомобіля були його особистими, оскільки стверджує, що спершу їм автомобіль подарували її батьки, який вони згодом продали за 4000 доларів США та купили інший. Продавши дане авто вони разом доклали кошти та купили автомобіль BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Також покликається на те, що саме її батьки позичили кошти у сумі 2000 доларів США на купівлю автомобіля, а не його.

Однак, в розпорядження суду ОСОБА_3 так і не надала жодних підтверджуючих документів її слів, суду не відомо про які попередні автомобілі йдеться, кому вони належали та коли і за яку ціну вони були продані. Більше того, ОСОБА_3 не представила суду жодного свідка, який би підтвердив її слова. Відтак, суд не може брати до уваги безпідставні та нічим не підтвердженні твердження відповідача ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 вклав у купівлю автомобіля 14900 доларів США особистих коштів від загальної суми 23500 доларів США, 63,40% частини автомобіля є його особистою власністю, а 36,60% спільною власністю подружжя, які і слід розділити між сторонами відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суд вважає, що вирішення таким чином тривалого спору між сторонами повністю відповідатиме закріпленим у ст.3 ЦК України загальним засадам справедливості, добросовісності і розумності.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_1 про компенсацію вартості частки квартири ОСОБА_12 така не підлягає задоволенню, у зв`язку із наступним.

Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації насамперед застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи та з пояснень відповідача, вона не надавала своєї згоди на виплату їй компенсації за належну їй частку автомобіля, а позивачем, в свою чергу, кошти передбачені на компенсацію такої частки на депозитний рахунок су не вносилися, що в сукупності перешкоджає задоволенню вказаної позовної вимоги. Такий же висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, слід визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 76,74% у квартирі АДРЕСА_1 . Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: 23,26% у квартирі АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_13 по 11,63% частки. Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 63,40% автомобіля BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: 36,60% від вартості автомобіля BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_13 по 18,30 % частки.

Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 76,74% у квартирі АДРЕСА_1 .

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: 23,26% у квартирі АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_13 по 11,63% частки.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 63,40% автомобіля BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: 36,60% від вартості автомобіля BMW легковий седан - B, 1999 року, НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_13 по 18,30 % частки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7283,71 грн (сім тисяч двісті вісімдесят три гривні сімдесят одна копійка).

У решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст рішення складено 14.07.2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_10 .

Суддя О. І. Баєва