Номер провадження: 22-ц/813/2512/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/15606/20

Номер апеляційного провадження № 22-ц/813/2512/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із регламентною виплатою, за апеляційною скаргоюМоторного (транспортного) страхового бюро України на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. 03 березня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ: 1) суму сплаченого відшкодування в розмірі - 8 018, 94 грн.; 2) суму сплачено судового збору у розмірі - 2 102,00 грн..

МТСБУ обґрунтовує свої вимоги тим, що 25 квітня 2018 року о 12 год. 40 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме - ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , в смт. Овідіополь Одеської області порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO», д.н.з. НОМЕР_2 . Унаслідок події транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Описова частина постанови Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 23.12.2016 року (справа № 509/4743/16-п) містить висновок, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, так як ДТП сталося з вини водія автомобіля «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який порушив п.14.6. «а», внаслідок чого сталась дорожньо-транспортна пригода.

Розмір завданих потерпілому збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до звіту № 01-026 від 28.01.2017 р., становить - 8 018,94 грн.. Цивільно-правова відповідальність відповідача на час події не була застрахована. Відповідач добровільно не сплатив відшкодування за завдану матеріальну шкоду. Тому, МТСБУ 13.09.2017 року здійснило виплату відшкодування на користь ОСОБА_3 , уповноваженого власницею авто ОСОБА_4 за довіреністю від 13.06.2017 р. за № 294, у розмірі - 8 018,94 грн. (у межах обов`язкового ліміту МТСБУ).

На підставі зазначеного, зважаючи на те, що в добровільному порядку відповідач вимогу МТСБУ щодо відшкодування шкоди у порядку регресу не виконав, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом (а. с. 1 - 2).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву.

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року в задоволенні вищевказаного позову МТСБУ відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дійсно, в описовій частині постанови Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 23.12.2016 року (справа № 509/4743/16-п), по якій провадження закрито, зазначено, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, так як ДТП сталося з вини водія автомобіля «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який порушив п.14.6. «а», внаслідок чого сталась дорожньо-транспортна пригода.

Однак, суд не приймає до уваги вказану постанову у якості належного доказу вини відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

З огляду на зазначене, винною є особа, винуватість якої доведено у законному порядку і встановлено рішенням суду.

Відповідач не визнаний винним в установленому законом порядку. У справі відсутні докази притягнення відповідача до адміністративної відповідальності судом. Зокрема, відсутні докази щодо того, чи складався протокол про адміністративне правопорушення відносно відповідача. А Постанова Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 23.12.2016 року у справі № 509/4743/16-п стосується виключно ОСОБА_2 .. Із вказаної постанови також не вбачається пояснень відповідача та чи викликався він взагалі для надання пояснень.

Відтак, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог МТСБУ до ОСОБА_1 , за недоведеністю вини відповідача відмовив у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, суд першої інстанції не вбачав за можливе задоволення і вимог щодо стягнення судових витрат (а. с. 40 - 43).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі МТСБУ просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов МТСБУ.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Інші доводи апеляційної скарги є відображенням доводів позову (а. с. 45 - 48).

2.5 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою МТСБУ на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року (а. с. 55 55 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.10.2021 року справу призначено до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду з викликом учасників справи у судове засідання (а. с. 67 67 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2022 року витребувано з Овідіопольського районного суду Одеської області справу №509/4743/16-п про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП (а. с. 79 81 зворотна сторона).

29.03.2022 року на виконання вимог ухвали з Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.12.2016 року за результатами розгляду справи №509/4743/16-п про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП.

28.06.2022 року від позивача на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляду справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга МТСБУ підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

25 квітня 2018 року о 12 год. 40 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме - автомобіль «DAEWOO», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 при зміні напрямку руху (виконуючи поворот ліворуч) на перехресті вулиць Е. Колісниченко та Свердлова в смт. Овідіополь Одеської області зіткнувся із транспортним засобом «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , що у цей час здійснював маневр обгону.

Унаслідок події транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 23.12.2016 року (справа № 509/4743/16-п) визнано відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Описова частина вказаної постанови містить висновок, що ДТП сталося з вини водія автомобіля «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який порушив п.14.6. «а», внаслідок чого сталась ДТП.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП не була застрахована.

Розмір завданих потерпілому збитків за пошкоджений транспортний засіб «DAEWOO», д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до звіту ФОП ОСОБА_5 № 01-026 від 28.01.2017 р. становить - 8 018,94 грн..

На підставі заяви ОСОБА_3 , уповноваженого власницею пошкодженого авто ОСОБА_4 за довіреністю від 13.06.2017 р. за № 294, та зазначеного звіту, згідно наказу МТСБУ № 8267 від 12.09.2017 року ОСОБА_3 виплачено страхове відшкодування в розмірі - 8 018,94 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 1259549 від 13.09.2017 року.

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особою виплаченої суми страхового відшкодування в порядку регресу.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про безпідставність вимог позову, про необхідність відмови у задоволенні позову.

3.4 Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Частинами першоютретьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі № 910/19960/15).

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, не врахував вищевикладену усталену правову практику, факт того, що відповідачем не було спростовано доводи позову щодо його винуватості, а тому дійшов до невірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Як зазначалось вище, описова частина постанови Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 23.12.2016 року (справа № 509/4743/16-п) містить висновок, що ДТП сталося з вини водія автомобіля «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який порушив п.14.6. «а», внаслідок чого сталась ДТП. Вказане не спростовано відповідачем.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про необхідність задоволення позову є доведеними.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом було неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, за вищевказаного обґрунтування.

3.7 Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь МТСБУ понесені ним та документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 5 255 грн. = 2 102 грн. (сплачений МТСБУ судовий збір за звернення до суду з позовом) + 3 153 грн. (сплачений МТСБУ судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою).

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргуМоторного (транспортного) страхового бюро України - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2022 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із регламентною виплатою, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (Код ) відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із регламентною виплатою, у розмірі 8 018 (вісім тисяч вісімнадцять ) грн. 94 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (Код ) судовий збір у сумі 5 255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 15 липня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе