Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3361/17 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С, Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/3361/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 21 118 грн матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири.

Свій позов обґрунтовувала тим, що квартира відповідача знаходиться поверхом вище безпосередньо над її квартирою. 08 грудня 2016 року з другої до четвертої години її квартира була затоплена відповідачем. Внаслідок залиття її квартири гарячою водою псувалася штукатурка, шпалери, підлога, відвалювалася облицювальна плитка, внаслідок чого у квартирі тривалий час проживати було неможливо через вологість та стійкий запах цвілі. Також були пошкодженні речі домашнього вжитку. Вранці 08 грудня 2016 року вона повідомила адміністрацію КП «ВЖРЕП №11» про залиття квартири та того ж дня житло оглянула комісія у складі представників вищевказаного підприємства, про що складений відповідний акт. Комісією встановлено, що причиною залиття її квартири стало самовільне встановлення водорозбірного крана на батареї центрального опалення власником квартири АДРЕСА_1 , тобто відповідачем. У добровільному порядку відшкодувати заподіяну майнову шкоду відповідач відмовляється.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, 21 118 грн, а також - витрати зі сплати судового збору в сумі 845 грн. та витрати на правничу допомогу - 7 800 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази приналежності квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 на праві власності, а тому не можна вважати встановленим та доведеним факт порушення прав саме позивача залиттям квартири АДРЕСА_3 . Наголошує на тому, що у своїй квартирі не встановлювала водорозбірного крана на батареї центрального опалення та матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували самовільне встановлення нею запірного крана на батарею центрального опалення. Суд дійшов помилкового висновку про те, що причиною залиття квартири поверхом нижче було самовільне встановлення нею водорозбірного крана на батареї центрального опалення, про що вказано в акті від 08 грудня 2016 року, який був складений комісією у складі майстрів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також слюсара-сантехніка ОСОБА_5 . Указаний акт не можна вважати належним та допустимим доказом. Він не містить в собі даних, які б підтверджували наявність шкоди, її розмір, заподіяння шкоди саме її діями, протиправний характер таких дій, причинно-наслідковий зв`язок між такими протиправними діями та шкодою. Акт не відповідає вимогам, встановленим для його складання. В акті не зазначено дату залиття, а лише - дату перевірки технічного стану квартири АДРЕСА_3 , не міститься вказівок на давність та характер виявлених пошкоджень, не уточнено, в результаті якого із заявлених позивачем у позовній заяві неодноразового затоплення ці пошкодження утворилися. Відтак не можна стверджувати, що зафіксовані пошкодження були результатом останнього затоплення, а не недбалого ставлення до утримання квартири її мешканцями або власниками. Акт не містить даних, які б могли слугувати для задоволення позову, і висновки, які на ньому ґрунтуються, є лише припущеннями. Наполягає на тому, що проста фіксація замокання стін та стелі не може бути розцінена судом як належний доказ того, що залиття сталося з її вини. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 липня 2017 року в справі №6-2125цс16. Вона ніяких протиправних дій не вчиняла, до залиття квартири відношення не має та не є особою, що завдала шкоди. Крім того, суд не взяв до уваги акт від 08 грудня 2016 року, складений за результатами перевірки технічного стану її квартири АДРЕСА_1 . Так, вказаним актом зафіксовані пошкодження у її квартирі, а саме залиття з технічного поверху, який знаходиться над її квартирою, що повністю виключає будь-яку її причетність до залиття квартири позивача та її вину. Також на фотознімках ділянки технічного поверху, що знаходиться над її квартирою, зафіксований стан системи труб центрального опалення та технічного стану крану, що на них розташований до заміни, тобто на момент залиття та після заміни. Переконана у тому, що зазначений позивачем та задоволений судом розмір шкоди не підтверджується належними та допустимим доказами і не може вважатися обґрунтованим і встановленим. Також відсутні підстави для стягнення з неї витрат на правову допомогу, оскільки укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Кравчуком В.І. договір діяв до 31 грудня 2018 року. В матеріалах справи відсутні відомості, на підставі яких документів адвокат приймав участь у розгляді справи після закінчення строку дії договору. Крім того, інформація зазначена в квитанціях про переказ коштів на картковий рахунок ОСОБА_6 , що містяться в матеріалах справи, не дозволяє ідентифікувати дані перекази як витрати, що пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвокатом.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач та її представник просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У частині другій цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Із огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів покладений обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Статтею 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з частиною першою ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи не спростовано, що позивач ОСОБА_1 володіє квартирою АДРЕСА_2 , на законних підставах.

ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_4 (а.с.34).

Комісією в складі майстрів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також слюсаря-сантехніка ОСОБА_5 складений акт від 08 грудня 2016 року, який затверджений головним інженером обслуговуючої організації КП «ВЖРЕП №11», про те, що 08 грудня 2016 року під час перевірки технічного стану квартири АДРЕСА_2 , встановлено, що квартиру залито. Причиною залиття квартири АДРЕСА_3 є самовільне встановлення водорозбірного крана на батареї центрального опалення власницею квартири АДРЕСА_1 цього будинку (а.с.7).

Форма акта про залиття відповідає додатку 4 до пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року №76.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 322 ЦК України зобов`язує власника утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Власник зобов`язаний за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини.

За таких обставин, обов`язок по утриманню санітарно-технічних приладів (кранів, труб, що знаходяться у квартирі) у належному стані покладено на власника квартири.

ОСОБА_2 не спростувала презумпцію її вини у заподіянні шкоди квартирі, яка знаходиться поверхом нижче та не надала беззаперечних доказів того, що шкода була спричинена не з її вини.

У вищевказаному акті також зазначені наслідки, тобто, що залито, які обсяги робіт та які ушкодження. Вартість відновлювального ремонту, який необхідно виконати у зв`язку з пошкодженням опоряджувальних покриттів квартири АДРЕСА_3 внаслідок залиття, підтверджується висновком експертів за результатами проведення комісійної будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2020 року №1732/19-25 та становить 31 384 грн. (а.с.78-84).

Встановивши, що ОСОБА_1 довела завдану їй шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири АДРЕСА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 118 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, не виходячи за межі позовних вимог, оскільки позивач у встановленому законом порядку не збільшувала розмір позовних вимог.

Після відшкодування відповідачем майнової шкоди, остання не позбавлена права в порядку регресу звернутися до іншого співвласника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 про відшкодування половини від виплаченого.

Захищаючись проти пред`явлених вимог, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на те, що актом від 08 грудня 2016 року за результатами перевірки технічного стану її квартири АДРЕСА_1 були виявленні сліди залиття, а саме: у спальні на стелі мокра пляма від залиття 8 м2; на стінах мокра пляма - 7м2; мокра підлога - 8 м2; у кухні мокра підлога - 3 м2 (а.с.35). Хоча у акті комісія зазначила, як причину залиття її квартири АДРЕСА_1 , самовільне встановлення водорозбірного крана на батареї центрального опалення власницею квартири АДРЕСА_1 , але за версією відповідача характер, локалізація та місце розташування виявлених пошкоджень свідчить про залиття її квартири та квартири АДРЕСА_3 з технічного поверху, який знаходиться над її квартирою, тобто з горища, де вийшов з ладу кран на мережі центрального опалення, яка розташована на технічному поверсі (горищі) житлового будинку АДРЕСА_5 , чим повністю виключається будь-яка причетність відповідача до залиття квартири АДРЕСА_3 та вина останньої.

Посилання апеляційної скарги спростовуються тим, що залиття квартири відповідача внаслідок виходу з ладу крану центрального опалення мало місце в серпні 2016 року, тобто за три місяці до залиття квартири АДРЕСА_3 (08 грудня 2016 року), що пояснює наявність плями у спальні на стелі квартири АДРЕСА_1 (а.с.41-43). Окрім того, якщо б потоки води потрапляли із горища будинку, яке знаходиться безпосередньо над квартирою відповідача АДРЕСА_1 , то ця квартира була б більш ушкоджена, ніж квартира АДРЕСА_3 , яка знаходиться нижче поверхом по стояку. Проте, акти обстеження обох квартир від 08 грудня 2016 року свідчать про протилежне.

Із огляду на вищевикладене, права позивача порушені неправомірними діями відповідача внаслідок самовільного встановлення у квартирі АДРЕСА_1 водорозбірного крана на батареї центрального опалення. Акти від 08 грудня 2016 року є допустимими та належними доказами. Відповідачем не доведено недбалого ставлення позивача до квартири АДРЕСА_3 , залиття обох квартир з технічного поверху та відсутність своєї вини у завданні позивачу шкоди. Позивачем же доведено наявність шкоди та розмір збитків, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача у межах заявлених нею вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , закінчив свою дію спростовуються матеріалами справи. Так, 17 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кравчуком В.І. укладений договір про надання правової допомоги і представництва інтересів в суді, в якому зазначено строк дії до 31 грудня 2018 року. Разом із тим, адвокат Кравчук В.І. продовжував здійснювати представництво ОСОБА_1 в судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанцій, заявляв клопотання в інтересах довірительки та здійснював інші процесуальні дії. Такі дії свідчать про пролонгацію за умовчанням договірних правовідносин між адвокатом та клієнтом. У підтвердження викладеного ОСОБА_1 та адвокат Кравчук В.І. 13 вересня 2021 року підписали акт про виконання робіт за договором про надання правової допомоги та погодили виконання адвокатом робіт на сумі 7 800 грн. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки сторонами виконувався договір про надання правової допомоги, погоджено виконані роботи та їх вартість, адвокатом здійснювалося представництво інтересів довірителя в судових засіданнях, складалися процесуальні документи в справі, тобто договірні відносини між сторонами продовжували існувати, а виконана фактично робота має бути оплачена. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин цієї справи. Зворотне свідчило б про прояв надмірного формалізму, що призвело б до порушення принципу верховенства права.

Решта доводів апеляційної скарги ґрунтується на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до норм ст.89 ЦПК України, а тому ці доводи апеляційної скарги не потребують додаткового правового обґрунтування. Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи. Докази, надані на підтвердження вимог, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії»).

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: