Справа № 630/661/18
Провадження № 2/630/3/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області в складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участі секретаря Медведєвої Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/661/18 (провадження № 2/630/5/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницька Наталя Валентинівна, про визнання недійсним з моменту укладення договору довічного утримання (догляду) № 755 від 10 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Наталею Валентинівною, та застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову, до обставин якого були внесені зміни у відповідності до заяви від 30 січня 2019 року, ОСОБА_1 вказала, що за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживала її мати ОСОБА_4 , її син ОСОБА_5 , її донька ОСОБА_3 та онук ОСОБА_6 . Її мати ОСОБА_4 з 2002 року хворіла на цукровий діабет та була інсулінозалежною людиною протягом семи років. З часом стосунки в родині між нею та її сином з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку істотно погіршились, через що мати спілкувалась лише зі своєю онукою ОСОБА_3 , яка є відповідачем в справі. 10 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання. Але вже ІНФОРМАЦІЯ_1 Каракаптан ОСОБА_7 померла внаслідок ненадання їй відповідачем ОСОБА_3 належного піклування та своєчасної медичної допомоги. Припускаючи, що дії ОСОБА_3 , яка припинила робити її матері ОСОБА_4 ін`єкції інсуліну, та через які її матір була поставлена у небезпечний для життя стан, були умисними та призвели до її смерті, вона, ОСОБА_1 звернулась 18 жовтня 2018 року до поліції. Що ж до договору довічного утримання, то вона, ОСОБА_1 , вважає його недійсним з певних причини. Так, її матір в останній місяць свого життя перебувала у надзвичайно тяжкому фізичному стані здоров`я, не вставала з ліжка, мала проблеми з зором. В той же час ОСОБА_3 , як набувач за договором довічного утримання, систематично не виконувала своїх обов`язків за договором, а саме не робила ОСОБА_4 ін`єкції інсуліну, що підтверджується наявністю у холодильнику великої кількості невикористаного препарату, а також великим рівнем цукру в крові ОСОБА_4 , понад 24 одиниці, про що було вказано у медичній документації. Таким чином її мати ОСОБА_4 , перебуваючи у тяжкому фізичному стані, і діючи з метою усунення та зменшення тяжких для себе обставин, уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах, сподіваючись на отримання від ОСОБА_3 належного утримання та матеріального забезпечення з огляду на свою старість та хворобу. На те, що ОСОБА_4 уклала договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах вказує та обставина, що вона як власник житлового будинку раніше склала заповіт на користь ОСОБА_3 , за яким остання мала отримати у свою власність житловий будинок. До того ж ОСОБА_4 згодилась укласти договір довічного утримання ще до того, як були усунені чи зменшені такі тяжкі обставини як тяжка хвороба та тяжкий стан здоров`я, чим й скористалась ОСОБА_3 , адже її головною метою було отримання житлового будинку у власність. Тому вона, ОСОБА_1 , змушена була звернутися до суду, бо як спадкоємець ОСОБА_4 вона б мала право на отримання обов`язкової частки у спадщини, до складу якої входить житловий будинок.

Ухвалою головуючого в справі судді Дем`яненко І.В. від 20 листопада 2018 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив від 07 грудня 2018 року, в якому наголосила на тому, ОСОБА_1 не має право висувати вимогу про визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки його сторони не оспорювати договір, та вказала, що ОСОБА_4 ще задовго до своєї смерті мала намір передати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , що підтверджується заповітом від 28 жовтня 2017 року та довіреністю від 17 березня 2018 року для збору та підготовки усіх необхідних документів для відчуження житлового будинку. Залишати житловий будинок позивачу ОСОБА_1 померла ОСОБА_4 не планувала, бо саме з вини ОСОБА_1 були спричинені ОСОБА_4 тілесні ушкодження у виді переламу шийки тазу, що підтверджується витягом з ЄРДР від 11 серпня 2018 року про реєстрацію кримінального провадження № 0000506. Що ж до причин смерті ОСОБА_4 , то ними були легенево-серцева недостатність та постінфарктичний кардіосклероз, про що вказано у лікарському свідоцтві про смерть від 19 жовтня 2018 року. Отже цукровий діабет чи перевищення цукру в крові не були причиною смерті ОСОБА_4 , як про це вказує позивач. У відзиві відповідач також заперечили проти тих обставин, що саме з її вини 10 жовтня 2018 року ОСОБА_4 не було госпіталізовано до лікарні. У задоволенні позову відповідач просила відмовити в повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив від 11 грудня 2018 року, в якій вона вказала, що вона наділена правом звернення до суду з даним позовом, адже ставить питання про визнання договору недійсним, а не про його розірвання, що є правом лише сторони договору. Позивач також не погодилась із обвинуваченнями у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , адже у кримінальному провадженні від 11 серпня 2018 року фігурує невідома особа, тому не має підстав стверджувати про її винуватість. Далі позивач вказала, що відповідач ОСОБА_3 як представник ОСОБА_4 отримала від виконавчого комітету Люботинської міської ради дозвіл на укладення договору довічного утримання житлового будинку, а не утримання ОСОБА_4 . Позивач також наполягла на тому, що саме з вини ОСОБА_3 10 жовтня 2018 року не було госпіталізовано ОСОБА_4 , так як вона відмовилась від такої пропозиції з боку сімейного лікаря ОСОБА_8 , який того дня з`явився до її матері за викликом; наявний у ОСОБА_4 цукровий діабет був поєднаний із станом, який сприяв смерті матері, що вказано у лікарському свідоцтві про смерть. Що ж до оспорюваного договору, позивач переконана, що ОСОБА_4 , перебуваючи в останній місяць свого життя у тяжкому фізичному стані здоров`я, вимушена була укласти договір із ОСОБА_3 задля усунення та зменшення цих тяжких обставин та вчинила це на вкрай невигідних умовах, і тим самим позбавила позивача та її сина єдиного житла. Це вказує на те, що ОСОБА_3 скористалась тяжкою хворобою ОСОБА_4 та уклала з нею договір довічного утримання з метою незаконного заволодіння житловим будинком та позбавлення позивача та її сина права користування цим будинком. На переконання позивача, за відсутності таких тяжких обставин як старість та хвороби у ОСОБА_4 не виникало би побоювань щодо неможливості забезпечувати себе матеріально чи самостійно себе обслуговувати, а від так вона б не укладала договір довічного утримання.

Третьою особою приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Н.В. були подані до суду письмові пояснення від 22 листопада 2018 року, в яких вона висловила заперечення проти позову ОСОБА_1 та наголосила, що посвідчений нею 10 жовтня 2018 року договір довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , відповідає вимогам ст.ст. 203, 745 ЦК України. Під час посвідчення договору нею як нотаріусом були виконанні вимоги гл. 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, затверджених Наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/2, зокрема, щодо встановлення волевиявлення сторін договору та їх дійсних намірів, однакового розуміння сторонами значення умов договору та його правових наслідків. Нею як нотаріусом також були виконані й інші вимоги, передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій, але позивач, оспорюючи укладений договір, не вказує у своєму позові на те, що нотаріусом під час посвідчення договору були вчинені неправомірні дії. В той же час, на думку третьої особи, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 вчинила правочин під впливом тяжкої для неї обставини.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь від 11 грудня 2018 року на письмові пояснення третьої особи, в яких висловила заперечення проти таких пояснень. Позивач зокрема вказала на те, що набувач ОСОБА_3 систематично не виконувала свої зобов`язання, зазначені у п. 7 договору довічного утримання, - не робила ОСОБА_4 ін`єкції інсуліну, що підтверджується наявністю у холодильнику великої кількості невикористаного препарату, а також великим рівнем цукру в крові ОСОБА_4 , понад 24 одиниці, що було зафіксовано лікарями швидкої медичної допомоги. В іншій частині заперечення у відповіді повторюють заперечення позивача, викладені нею у відповіді на відзив.

Інших процесуальних заяв по суті справи сторонами не подано.

Ухвалою від 08 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті.

Ухвалою від 10 вересня 2019 року в справі на підставі клопотання позивача ОСОБА_1 була призначена комплексна комісійна посмертна судово-медична та судова психолого-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичних експертиз» та експертам 18-го відділення КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3»; провадження в справі було зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою від 16 листопада 2020 року провадження в справі було відновлено після надходження до суду висновку комісійної експертизи.

Ухвалою від 14 квітня 2021 року в справі на підставі клопотання позивача ОСОБА_1 була призначена судова психологічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Одеського НДІСЕ; провадження в справі було зупинено на час проведення експертизи.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 1997/0/15-21 від 16 вересня 2021 року головуючого в справі суддю Дем`яненко І.В. звільнено з посади судді Люботинського міського суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

17 вересня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи та визначено суддю Малихіна О.О. для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою від 13 вересня 2022 року було відновлено провадження в справі після надходження повідомлення Одеського НДІСЕ про повернення матеріалів цивільної справи у зв`язку з не оплатою вартості експертизи, та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 виступила з промовою, в якій посилалася на обставини, викладені в позові, та додатково наголосила на тому, що після 2004 року, коли у її матері ОСОБА_4 стався інсульт та інфаркт, вона зі своїм чоловіком взяли на себе догляд за матір`ю та надання їй медичної допомоги. Але з часом її донька ОСОБА_3 почала налаштовувати ОСОБА_4 проти неї та членів її сім`ї, та вирішила, що саме вона буде у подальшому доглядати бабусю. Врешті решт ОСОБА_3 обмежила доступ і спілкування з ОСОБА_4 , не піклувалася про її здоров`я, що призвело до значного погіршення стану її здоров`я. ОСОБА_3 привела в будинок приватного нотаріуса і зачинила двері до кімнати, в якій перебувала матір, після чого вона вимушена була піти з будинку. Вона, ОСОБА_1 , вважає, що її матір ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та свідомо підписати договір довічного утримання, так як вона перебувала у повній залежності від ОСОБА_3 і не мала іншого вибору.

Представник позивача ОСОБА_2 , виступаючи в судовому засіданні з промовою, підтримала доводи, викладені в позові, та акцентувала увагу на тому, що ОСОБА_4 у віці 85 років мала тяжкий стан здоров`я і перебувала під впливом своєї онуки ОСОБА_3 . Саме через здійснення впливу з боку ОСОБА_3 вона відмовилась від допомоги у догляду з боку позивача ОСОБА_1 та пішла на укладення договору довічного утримання, бо не мала можливості спілкуватися з кимось іншим.

Відповідач ОСОБА_3 , виступаючи в судовому засіданні з промовою, пояснила, що у 2003 році вона народила сина і вимушена була виховувати його самотужки, в цьому їй допомагала лише бабуся ОСОБА_4 . З часом відносини з матір`ю ОСОБА_1 почали погіршуватися, бо вона хотіла усіх вигнати з будинку. Тому ОСОБА_4 запропонувала їй, ОСОБА_3 , аби право власності на будинок було оформлено на її ім`я. Ще у лютому 2018 року вона, ОСОБА_3 , роз`яснювала бабусі, що передати житловий будинок у її власність вона може шляхом оформлення дарування або довічного утримання, що передбачає те, що вона буде за нею постійно доглядати. Бабуся відповіла їй, що обирає другий варіант укладення договору довічного утримання. Укласти договір довічного утримання ОСОБА_4 планувала ще у лютому 2018 року, але цьому завадила відсутність кадастрового номеру у земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок; відповідні документи вдалось оформити лише ближче до жовтня 2018 року.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві, наголошуючи на тому, що укладенню договору довічного утримання перебували отримання дозволу виконавчого комітету Люботинської міської ради на вчинення такого правочину та візит приватного нотаріуса до ОСОБА_4 додому для перевірки її дієздатності та роз`яснення особливих моментів договору довічного утримання. Лише під час повторного візиту приватного нотаріуса був укладений договір довічного утримання і лише після того, як нотаріус переконалася що ОСОБА_4 перебувала у свідомості і розуміла події, які відбувається в її присутності.

Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницька Н.В. участі в судових засіданнях не приймала, направила до суду заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності з урахуванням поданих нею письмових пояснень проти позову.

В судовому засіданні, вислухавши промови учасників справи та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.ст. 744, 750 ЦК за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно; набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача житлом у будинку, який йому переданий за договором довічного утримання.

Між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 10 жовтня 2018 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В. 10 жовтня 2018 року за реєстр. № 755. За цим договором ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 79,50 кв.м, в тому числі житловою площею 49,00 кв.м., з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким вона володіла на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Другою Харківського району державною нотаріальною конторою 03 червня 1988 року за реєстр. №№ 1162 та 1164 відповідно. Натомість ОСОБА_3 , як набувач за вищевказаним договором, зобов`язувалася довічно утримувати та доглядати ОСОБА_4 у визначені в договорі способи: забезпечення житлом шляхом права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку, забезпечення продуктами харчування і медичними препаратами, здійснення догляді та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Вартість матеріального забезпечення та необхідної допомоги сторони встановили в розмірі не менше однієї мінімальної пенсії, встановленої діями законодавством, щомісячно.

В укладеному договорі наявний запис про те, що ОСОБА_4 має слабкий зір, у зв`язку з чим текст цього договору прочитаний їй нотаріусом вголос, та нею ОСОБА_4 погоджений, остання також підтвердила, що договір відповідає її дійсним намірам та волевиявленню.

Позивач ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим 04 жовтня 1955 року Люботинським міським бюро ЗАГС, та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 , виданим 21 серпня 1976 року Люботинською міською радою Харківського району.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 , виданим 26 жовтня 2018 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

У лікарському свідоцтві про смерть № 3 від 19 жовтня 2018 року, виданого КНП «Люботинська міська лікарня» Люботинської міської ради, вказано, що померла ОСОБА_4 на час смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 згідно із відміткою в її національному паспорті громадянина України НОМЕР_4 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з травня 1977 року. Отже на час смерті ОСОБА_4 з нею за однією адресою постійно проживала її донька ОСОБА_1 , яка відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги на майно спадкодавця.

В такому випадку позивач ОСОБА_1 , вважаючи договір довічного утримання від 10 жовтня 2018 року таким, що порушує її права та інтереси, має право на звернення до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним, оскільки уразі його неукладення вона могла б отримати у свою власність частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

Заявляючи вимогу про визнання договору довічного утримання від 10 жовтня 2018 року, позивач ОСОБА_1 вказала у позові, що цей правочин був укладений ОСОБА_4 під впливом тяжкої обставини, так як вона перебувала у безпорадному стані, та на вкрай невигідних для неї умовах.

Ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 «Про визнання недійсним правочину (договору дарування), який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах» Постановою від 06 квітня 2016 року Верховний Суд України дійшов нижчевикладеного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Серед іншого, на думку Верховного суду України, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, мають існувати в сукупності такі підстави, зокрема: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинонаслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Згідно з висновком комісійної експертизи № 08-222/19/пп від 08 липня 2020 року, наданим на виконання ухвали суду від 10 вересня 2019 року, у ОСОБА_4 , як це випливає з медичної документації, мали місце такі захворювання: ішемічна хвороба серця, дифузний атеросклеротичний та постінфарктний атеросклероз, атеросклероз аорти та вінцевих артерій серця; гіпертонічна хвороба ІІ ст., стан після ішемічного інсульту; цукровий діабет ІІ тип, тяжка форма, інсулінозалежний. Також у ОСОБА_4 мав місце закритий перелам лівої стегнової кістки. Причиною смерті ОСОБА_4 за результатами патологоанатомічного дослідження було встановлено «постінфарктний кардіосклероз» та про причинний зв`язок між смертю та високим рівнем цукру в крові не йдеться. Відповідно до супровідних листків ШМД дослідження рівня цукру у ОСОБА_4 проводились бригадами ШМД 01 вересня 2018 року, 07 жовтня 2018 року, 15 жовтня 2018 року та 18 жовтня 2018 року відповідно. Отримані результати рівня глюкози в крові свідчать, що в період до 15 жовтня 2018 року включно у ОСОБА_4 неодноразово мав місце гіпоглікемічний стан надмірне й небезпечне зниження рівня цукру в крові. В той же час, записи у супровідних листках ШМД свідчать, що навіть не зважаючи на наднизький та надвисокий рівень цукру, ОСОБА_4 під час огляду медичними працівниками у період з 01 вересня 2018 року і до 18 жовтня 2018 року постійно знаходилась у свідомості із збереженням функції мови.

Аналізуючи зміст експертного висновку, суд приходить до переконання, що цей документ підтверджує наявність у ОСОБА_4 низки тяжких захворювань, які були тривалими у часі, але які не перешкоджали її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, що в свою чергу спростовує доводи позивача, висловлені в судовому засіданні, про нездатність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та діяти свідомо під час укладання договору довічного утримання.

За ініціативою позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні був допитаний в якості свідка ОСОБА_8 , який пояснив суду, що з лютого 2017 року працює сімейним лікарем в КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Люботинської міської ради та обслуговує мешканців м. Люботин на ділянці місцевості, до якої входить АДРЕСА_1 , де проживала ОСОБА_4 . Протягом 2017-2018 років він 2 чи 3 рази приїздив до ОСОБА_4 за викликами. Свідок підтвердив, що востаннє відвідував ОСОБА_4 вдома 10 жовтня 2018 року, у другій половині дня. Вона його впізнала, перебувала в свідомості і розмовляла з ним, він провів огляд верхньої частини її тіла. На той час ОСОБА_4 тяжко хворіла, стан її здоров`я погіршився у порівнянні з тим станом, який він спостерігав минулого разу. Він, ОСОБА_8 , як зазвичай, запропонував ОСОБА_4 пройти лікування в умовах стаціонару, але вона як і раніше відмовилась від такої можливості, ніхто її до цього не примушував. На переконання свідка, в умовах стаціонару ОСОБА_4 могла отримати терапевтичний курс лікування, який би міг лише зменшити тяжкість стану її здоров`я, викликаного серцевими захворюваннями.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_8 , суд вважає їх такими, що лише підтверджують загальний фізичний стан здоров`я ОСОБА_4 , обумовлений чисельними хронічним серцевим захворюваннями, і що навіть в такому стані ОСОБА_4 усвідомлювала свої дії. Але показання свідка не відображають обстановку, в якій перебувала ОСОБА_4 до укладення оспорюваного договору, чи безпосередньо перед його укладенням.

За клопотанням позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні були оголошені і досліджені показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 і ОСОБА_12 , надані ними під час розгляду справи під головуванням судді Дем`яненко І.В., з огляду на наявність обставин, які перешкоджають участі цих свідків в новому розгляді справи.

Але показання, надані свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 в судовому засіданні, фактично не мають жодного доказового значення, оскільки зводяться до пояснень про обставини госпіталізації 18 жовтня 2018 року ОСОБА_4 до лікарні, або про обставини, які не мають жодного відношення до укладеного договору довічного утримання.

В той же час показання свідка ОСОБА_5 , який є рідним сином позивача ОСОБА_1 та, відповідно, рідним братом відповідача ОСОБА_3 , свідчать про виникнення з 2017 року неприязних відносин між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . На його, ОСОБА_5 , переконання ОСОБА_4 була вороже налаштована до усіх членів сім`ї, окрім ОСОБА_3 , яка, зі слів бабусі, її усім забезпечує.

Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проаналізувавши досліджені докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 , укладаючи договір довічного утримання, діяла свідомо та добровільно, і це відповідало її волевиявленню, та укладення такого правочину було здійснено саме на її користь, адже вона отримувала гарантовану допомогу і догляд від визначеної в правочині особи.

Позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що наявні у ОСОБА_4 тяжкі хронічні захворювання мали суттєвий вплив на неї, адже вона отримувала допомогу від членів сім`ї, та що, укладаючи договір довічного утримання вона опинилась у невигідних для себе умовах. Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене вище, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 203, 233, 744, 750 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76, 81, 83, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний № НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницька Наталя Валентинівна, адреса здійснення діяльності: Харківська область, Харківський район, м. Люботин, вул. Слобожанська, 5.

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

29 грудня 2022 року.