БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1181/22
Провадження № 6/497/19/22
УХВАЛА

про повернення заяви на підставі ч.4ст.183 ЦПК України

15.07.2022 року суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова А.В., вивчивши у приміщенні суду в м.Болград заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

05.07.2022 року до суду надійшла заява гр. ОСОБА_1 , якою вона просить скасувати арешт нерухомого майна, накладений Постановою Болградського РВ УМВС України в Одеській області від 01.02.2007р. стосовно житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте заява підлягає поверненню без розгляду на підставі вимог ч.4ст.183 ЦПК України, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з вищевказаною заявою, заявниця, вказавши свій процесуальний статус як «позивач», послалася на те, що вона на підставі рішень Болградського районного суду Одеської області від 17.08.2021р. у цивільній справі №497/388/2021 та від 04.05.2022р. у цивільній справі №497/2118/2021р., - є власницею вищевказаного домоволодіння, додавши до заяви копії цих судових рішень.

Оскільки ця заява не була оформлена як позовна, вона за зовнішніми ознаками працівниками канцелярії суду, які не наділені повноваженнями її розглядати, була зареєстрована як заява, що подана і підлягає розгляду у порядку виконання судового рішення та рішення іншого органу у цивільній справі.

Однак, вивчивши предмет та підстави заяви для призначення заяви до розгляду, судом з`ясовано, що заява стосується дії, яка не є наслідком розгляду судом будь-якої цивільної справи, оскільки предмет заяви арешт на нерухоме майно домоволодіння був накладений у порядку кримінального провадження і має розглядатися судом за правилами позовного провадження у порядку ЦПК України або за правилами КПК України, з огляду на наступне.

Належне виконання рішення суду є важливим і невід`ємним елементом ефективного захисту прав і свобод людини. Саме з метою забезпечення своєчасного захисту та відновлення порушеного права особи у Цивільному процесуальному кодексі Україні закріплено інститут встановлення чи зміни способу або порядку виконання судового рішення. Зокрема, відповідно до ст.435 ЦПК України, за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. При цьому, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Заява про встановлення чи зміну способу або порядку виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Процесуальна можливість встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення не передбачає зміну судового рішення по суті чи обрання нового способу захисту порушеного права, а полягає лише у вирішенні питання про вжиття нових заходів для належного виконання рішення та захисту порушеного права у зазначений раніше спосіб.

Тобто, у такому разі слід відрізняти способи захисту цивільного права, передбачені ст.16 ЦК України, та способи і порядок виконання рішення суду.

Отже, в разі необхідності встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення, з відповідною заявою слід звертатися: до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції; з такою заявою можуть звернутися виключно стягувач чи виконавець; для зміни способу або порядку виконання судового рішення мають існувати обставини, що істотно ускладнюють належне виконання рішення або роблять його неможливим; на виконання вимог цивільного процесуального законодавства потрібно надати суду належні та допустимі докази на підтвердження вищевказаних обставин як підстави для задоволення судом відповідної заяви.

У даному випадку арешт на зазначену у заяві нерухомість був накладений у межах кримінального провадження.

Так, з відомостей з Державних реєстрів Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності…, та Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №303290557 від 22.06.2022р., витяг з яких додано до заяви, вбачається, що державним реєстратором Жековим Ю.М. при ВК Ізмаїльської міської ради Одеської області внесено відомості про арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , на підставі Постанови Болградського РВ УМВС України за №52/1218 від 01.02.2007р., що зареєстровано Болградською районною державною нотаріальною конторою; об`єкт обтяження будинок АДРЕСА_2 , власник ОСОБА_2 .

До своєї заяви ОСОБА_1 додає копію свідоцтва про смерть власника цього майна свого сина ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також додає відповідь Болградського РВП ГУНП в Одеській області від 30.06.2022р., згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 притягувався до кримінальної відповідальності за ст.309ч.1 КК України в межах кримінальної справи №09 від 09.01.2007р., яка була направлена до суду з обвинувальним актом, на підставі якого ОСОБА_2 15.03.2007року був засуджений Болградським районним судом Одеської області. Проте про наслідки кримінального провадження (міра покарання, апеляційне оскарження, відбування покарання, тощо), заява відомостей не містить, як і не містить копії судового рішення (вирок, ухвала).

З доданих до заяви копій рішення Болградського районного суду Одеської області від 17.08.2021р. у цивільній справі №497/388/2021 та рішення Болградського районного суду Одеської області від 04.05.2022р. у цивільній справі №497/2118/2021 не вбачається того, що судами розглядалося право власності заявниці з врахуванням наявності арешту на спірне нерухоме майно домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

З чого не можна зробити висновок про статус заявниці відносно накладення арешту на її майно, про яке йдеться у заяві, і чи є вона належним власником майна з врахуванням арешту на це майно, що був накладений за часи, коли воно належало її сину - спадкодавцю.

Наразі, на стадії досудового розслідування чинним законодавством здійснюється такий захід (накладення арешту на нерухоме майно) на підставі ухвали слідчого судді, яка може обґрунтовуватися наступним чином: потребою в збереженні речових доказів; безпосереднім зв`язком нерухомого майна із вчиненим злочином у такому випадку застосовується спеціальна конфіскація; наявністю суттєвих підстав передбачати призначення судом конфіскації в якості покарання; забезпеченням цивільного позову про відшкодування потерпілому від злочину відповідної шкоди/збитків, тощо.

Правовою підставою для накладення арешту на нерухомість у кримінальному процесі є положення статей 171, 172 КПК України, відповідно до яких з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. Клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Для зняття арешту з об`єкта нерухомості у кримінальному провадженні, залежно від обставин, можна застосовувати варіанти, передбачені ст. 174 КПК України: 1) через клопотання слідчому судді / суду про зняття арешту особа може звернутися з таким клопотанням лише в тому разі, якщо: 1) вона не була присутня під час розгляду питання стосовно накладення арешту, 2) арешт накладено необґрунтовано, 3) або відпала потреба в застосуванні такого процесуального заходу (розглядається клопотання протягом трьох днів з моменту надходження). Оскаржена відповідна ухвала слідчого судді може бути до апеляційної інстанції (термін на оскарження п`ять днів із моменту постановлення ухвали про накладення арешту).

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 24 Постанови від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснив, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57,58 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).

Відповідно до положень ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV і роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 27.08.1976р. за №4 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами), - особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону, у судовому порядку за правилами ЦПК України може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у двох випадках: 1) у випадку незавершеного виконавчого провадження; 2) або у випадку, якщо особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Крім того, оскільки заявницею не вказано її статус у кримінальному проваджені, в межах якого накладено арешт (позивач, інша особа, тощо), судом вивчено судову практику з розгляду питання щодо зняття арешту з нерухомого майна, за результатами чого суд встановив наступне.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у цивільних справах у Постанові від 22.08.18р. (справа №658/715/16-ц, провадження №14-299цс18, №77590172 у реєстрі Висновків, 2020рік), вказано: «Вимога про зняття арешту з майна фізичної особи, яка не є боржником у відповідному виконавчому провадженні, розглядається за правилами цивільного судочинства (пункти 24,26 постанови). Особа не має пред`являти вимогу про визнання права власності на майно одночасно з вимогою про зняття з нього арешту та виключення з акту опису й арешту майна, якщо її право власності на це майно вже підтверджене (пункти 28-29 постанови).

Відповідно до висновків ВП ВС у Постанові від 24.04.19р. (справа №2-3392/11, провадження №14-105цс19, № у реєстрі 81691819); та у постанові від 15.05.19р. (справа №372/2904/17-ц, провадження №14-496цс18, № у реєстрі 82096363), «Якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального процесу, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного у порядку, передбаченому законом (вирок, постанова про закриття провадження), спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

«Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства» (постанова ВП ВС, 12.06.19, справа № 766/21865/17 (провадження № 14-181цс19), № у реєстрі 82637238).

«Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального процесу, розпочатого у період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови ВП ВС, 15.05.18р., справа № 335/12096/15-ц (провадження № 14-115цс18), № у реєстрі 75004228, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 03.07.18р., № у 75068853); 17.10.18р., справа № 461/233/17 (провадження № 14- 326цс18), № у реєстрі 77361936; 07.11.18р., справа № 296/8586/16-ц (провадження № 14-387цс18), № у реєстрі 77870799).

«Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови ВП ВС: 1) 24.04.18р., справа №202/5044/17 (провадження №14-119цс18), № у реєстрі 73657865; 2) 28.11.18, справа №636/959/16-ц (провадження №14-366цс18), № у реєстрі 78376890; 3) 12.12.18р., справа №640/17552/16-ц (провадження №14-418цс18), № у реєстрі 78680717); 4) 27.03.19р., справа №202/1452/18 (провадження №14-559цс18), № у реєстрі 81139238; 5)11.09.19р., справа №504/1306/15-ц (провадження №14-323цс19), № у реєстрі 84344179).

Також суд враховує висновки ВП ВС у Постанові від 18.03.20р. (у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19), № у реєстрі 88952196 висновків Великої Палати Верховного Суду у цивільних справах (2020 рік) стосовно дотримання принципу змагальності. який «не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п.81 Постанови).

Таким чином, оскільки, звертаючись до суду з зазначеною вище заявою гр. ОСОБА_1 не надала суду відомостей в повному обсязі щодо підстави та предмету своїх вимог, заявниця має визначитися з статусом кримінального провадження та зі своїм статусом у кримінальному провадженні, в межах якого накладено було арешт на спірне нерухоме майно, і обрати належний спосіб захисту свого права: або звернутися до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про захист свого права власності шляхом скасування арешту, або з заявою до слідчого судді про зняття арешту у порядку КПК України.

Суд звертає увагу заявниці, що згідно доданих до заяви доказів, арешт на зазначене у заяві майно накладено було на майно її сина, але яке станом 6на теперішній час належить їй як особі, яка (можливо) не була учасником кримінального процесу, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного у порядку, передбаченому законом (вирок, постанова про закриття провадження), а тому вбачається, що відповідно до вищевказаних висновків ВП ВС у постанові від 24.04.19р. (справа №2-3392/11, провадження №14-105цс19, № у реєстрі 81691819); та у постанові від 15.05.19р. (справа №372/2904/17-ц, провадження №14-496цс18, № у реєстрі 82096363), - спір щодо звільнення майна з-під арешту цілком може бути визначений як приватноправовий, а тому, враховуючи те, що до суб`єктного складу учасників спору входить вона, заявниця, як фізична особа, - він цілком може бути розглянутий за правилами цивільного судочинства шляхом звернення до суду з відповідним позовом, де вона, заявниця є позивачем, а відповідача та ціну позову вона має визначити самостійно; територіальність підсудності спору визначається за місцем знаходження спірного майна, у даному випадку - суд першої інстанції загальної юрисдикції Болградського району.

Таким чином, керуючись ст.ст.183ч.4, 260, 261,354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна, повернути заявнику без розгляду на підставі вимог ч.4ст.183 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Болградський районний суд Одеської області протягом 15-ти днів з дня отримання її копії, але на підставі ст.261 ЦПК України набирає законної сили в момент підписання її суддею. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя А.В. Кравцова