ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м.Суми

Справа №591/3832/20

Номер провадження 22-ц/816/550/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Державна казначейська служба України, Сумська обласна прокуратура,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 07 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Сумської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Свої вимоги мотивує тим, що 14 січня 2013 року СВ прокуратури Сумської області було порушено кримінальне провадження №0000016 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4, 5 ст. 191, ст. 219, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 209 КК України. 06 грудня 2016 року прокуратурою Сумської області йому заочно була вручена підозра у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191, ч.5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України, а пізніше 08 серпня 2017 року повідомлено про зміну підозри на іншу підозру передбачену ч. 1 ст. 364 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину), та ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції станом на 01 травня 2016 року). В цілому йому було висунута підозра в 9 епізодах за обвинуваченням в особливо тяжкому злочині. 06 грудня 2016 року ухвалою слідчого судді було надано дозвіл на його затримання з метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 27 січня 2017 року слідчим суддею Зарічного районного суду м. Суми йому було обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. В подальшому 09 серпня 2017 року відносно нього було складено обвинувальний акт, який було скеровано до Зарічного районного суду м. Суми для розгляду по суті. 07 березня 2018 року вироком Зарічного районного суду м. Суми його визнано невинуватим у вчиненні інкримінованих злочинів і виправдано. В подальшому, ухвалою від 26 жовтня 2018 року апеляційний суд Сумської області виправдувальний вирок Зарічного районного суду м. Суми залишив без змін. 10 вересня 2019 року постановою Верховного Суду виправдувальний вирок залишено без змін.

Вважає, що у зв`язку з непрофесійним виконанням робітниками прокуратури своїх обов`язків, йому була пред`явлена необґрунтована підозра та обвинувачення, необґрунтовано покладено на нього виконання процесуальних обов`язків та обмежень, що порушило його конституційні права. Він був змушений багато часу витрачати на доведення своєї невинуватості та спростування безпідставних звинувачень, навіть у святкові та вихідні дні, замість того щоб проводити час з родиною - він весь свій час витрачав на відновлення справедливості та був підданий численним та тривалим заходам забезпечення кримінального провадження.

Незаконно перебуваючи під слідством та судом у продовж майже трьох років, він зазнав моральної шкоди, яка полягає у порушенні психологічного комфорту та перебуванні у стані постійної напруги, страху та стресу, інших негативних явищ морального характеру, вимушений був звертатися за психологічною допомогою. Підозра та безпідставні звинувачення, які описувались в місцевій та всеукраїнській пресі та телебаченні - «поклали тінь» на його репутацію, якої він добивався роками своєю сумлінною працею, відношенням до роботи та оточуючих. Все це негативно вплинуло на його відносини з оточуючими та завдало непоправної шкоди його престижу та діловій репутації. Також суттєво були порушені його нормальні життєві зв`язки і погіршились відносини з оточуючими людьми, він був вимушений захищатись та виправдовуватись від незаконних звинувачень.

На думку позивача, необхідний та достатній розмір відшкодування моральної шкоди, становить 3 876 638,40 грн, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2266 від 30 квітня 2020 року.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 876 638,40 грн та судові витрати в розмірі 35 064,53 грн.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 27 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 876 638 грн 40 коп. та 35 064 грн 53 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі Сумська обласна прокуратура, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та без врахування висновків Верховного Суду з вказаних питань, просить рішення суду змінити в частині задоволених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, зменшивши розмір стягнутої шкоди до 147 403,23 грн, а у задоволенні вимог про стягнення 35 064,53 в рахунок відшкодування судових витрат відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки місцевого суду про закінчення терміну кримінального переслідування ОСОБА_1 10 травня 2019 року, коли виправдувальний вирок Зарічного районного суду м. Суми був залишений без змін касаційною інстанцією, не відповідають нормам чинного законодавства та практиці Верховного Суду щодо їх застосування.

Наголошує на тому, що позивача слід вважати виправданим з 26 жовтня 2018 року, коли ухвалою апеляційного суду виправдувальний вирок від 07 березня 2018 року залишено без змін і він набрав законної сили.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18, від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 591/6891/18.

Вважає, що враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість характеру немайнових втрат, зумовлених кримінальним переслідуванням, період перебування під слідством і судом з моменту повідомлення позивачеві про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 06 грудня 2016 року до моменту набрання вироком законної сили 26 жовтня 2018 року, тобто період тривалістю 22 місяці 6 днів, а також розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом, сума відшкодування моральної шкоди має становити 147 403,23 грн.

На думку скаржника, належні та допустимі докази того, що позивач поніс більшу моральну шкоду, ніж 147 403,23 грн в матеріалах справи відсутні.

Зазначає, що суд не надав оцінку висновку судової психологічної експертизи від 30 квітня 2020 року № 2266 та не обґрунтував мотиви беззаперечного застосування його результатів.

На погоджується з твердженням суду, що позивачу була пред`явлена необгрунтована підозра та обвинувачення, необгрунтовано покладено на нього виконання процесуальних обов`язків та обмежень, що порушило його конституційні права. Обгрунтованість підозри ОСОБА_1 неодноразово перевірялась слідчими суддями у кримінальному провадженні № 0000016. З огляду на наявність не скасованих рішень судів про обґрунтованість підозри ОСОБА_1 від 06 грудня 2016 року та від 27 січня 2017 року у справі № 591/5584/15-к протилежні висновки з цього приводу суду в оскаржуваному рішенні суду є неправомірними.

Наголошує на тому, що суд при визначенні розміру моральної шкоди без урахування інших обставин справи керувався виключно позовними вимогами ОСОБА_1 та висновком психологічної експертизи, проведеної з його власної ініціативи поза межами судового провадження, не надав при цьому об`єктивної правової оцінки його змісту, не звернув увагу на невідповідність чинному законодавству та судовій практиці вихідних даних дослідження, безпідставність і непослідовність експертних висновків.

Стосовно висновку судової психологічної експертизи від 30 квітня 2020 року № 2266, зазначає, що надані для дослідження матеріали не містять необхідних первісних даних. Вихідні дані експертного дослідження не містять пояснень свідків, відповідно свідчення або відомості про особливості підекспертної особи у проблемних ситуаціях експертом не вивчались. Відомості про стан здоров`я обмежуються даними виписного епікризу № 34725, захворювання, зазначені в медичній документації, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності. Відомості про будь-які хворобливі стани, погіршення стану здоров`я у період кримінального переслідування відсутні.

Дослідження психоемоційного стану проводилося у квітні 2020 року, тобто майже через півтора роки після набрання виправдувальним вироком суду законної сили.

Також звертає увагу суду на те, що у висновку експертом враховані дані, одержані за результатами проведення експертного дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів від 16 березня 2020 року № 034/20, яке з огляду на вимоги ст.ст. 78 та 106 ЦПК України, на думку скаржника, не можна вважати належним та допустимим доказом. В даному висновку експертного дослідження не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що висновок підготовлено для подання до суду.

Вважає, що відповідно до доктрини «плодів отруйного дерева» можна стверджувати, що оскільки висновок експертного дослідження телекомунікаційних систем та засобів № 034/20 від 16 березня 2020 року є неналежним доказом, то й висновок судової психологічної експертизи, отриманий на його підставі, є таким же.

Зазначає, що розрахунки розміру моральної шкоди проведено експертом за формулою, викладеною у Методиці психологічного дослідження моральної шкоди (реєстраційний код 14.1.75), яка є ідентичною формулі, визначеній у «Методиці встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань» ОСОБА_2 , яка виключена 29 січня 2016 року з Реєстру методик проведення судових експертиз. Тому розмір моральної шкоди, визначений за вищевказаною методикою є недопустимим.

Наголошує на тому, що оскільки заключна частина експертного дослідження містить лише орієнтовний розмір компенсації ОСОБА_1 моральної шкоди, то вказаний висновок не може бути належним та допустимим доказом у цій справі.

Вважає, що суд необґрунтовано та безпідставно стягнув з Держави 35 064,53 грн в рахунок відшкодування судових витрат, оскільки ця сума складається з вартості проведених на замовлення представника позивача експертних досліджень поза межами судового провадження.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Чишинської А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволенні, а рішення суду без змін. Вважає, що доводи скаржника щодо розрахунку мінімального розміру відшкодування, гарантованого державою, є помилковими. Вважає, що період перебування позивача під слідством і судом слід обраховувати з 06 грудня 2016 року (дата повідомлення про підозру) по 10 вересня 2019 року (дата постановлення рішення судом касаційної інстанції). Зазначає, що доводи прокурора про те, що єдиним джерелом обґрунтування моральної шкоди є висновок судово-психологічної експертизи, є хибними. Стосовно стягнення в якості судових витрат 35 064,53 грн, вказує на те, що з матеріалів справи вбачається, що за зверненням позивача судовими експертами було складено висновки експертизи № 2266 та експертного дослідження № 034/20, які призначались на платній основі, використовувались під час розгляду даної справи, докази понесених витрат (договір, акт виконаних робіт, квитанція про оплату, сам висновок) знаходяться в матеріалах справи, та за своєю суттю вказані витрати належать до судових витрат та підлягають стягненню з відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Сумської обласної прокуратури Тихонової О.М., представника Державної казначейської служби України Тютюнник Т.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника позивача адвоката Чишинську А.В., яка заперечує проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який обвинувачувався у вчиненні тяжкого злочину, в судовому порядку визнаний невинуватим остаточно лише 10 вересня 2019 року, коли виправдувальний вирок Зарічного районного суду м. Суми, залишений без змін касаційною інстанцією, а тому саме 10 вересня 2019 року припинилось кримінальне переслідування ОСОБА_1 та він перебував під слідством та судом 2 роки 9 місяців та 4 дні (з 06 грудня 2016 року по 10 вересня 2019 року). У зв`язку з тим, що відносно позивача постановлено виправдувальний вирок, у нього виникло право на відшкодування шкоди, завданої як фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, суд вважав наявними підстави для стягнення моральної шкоди в більшому ніж мінімальний розмір. З урахуванням того, що з висновку психологічної експертизи № 2266 від 30 квітня 2020 року вбачається, що ситуація, яка пов`язана із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, застосуванням запобіжних заходів, проведення інших слідчих дій є психотравмуючою для позивача, йому цими діями спричинена значна моральна шкода, розмір якої може бути оціненим у 3 876 638 грн 40 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, проте не може погодитися з висновком суду щодо розміру присудженої на відшкодування моральної шкоди грошової суми.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 14 січня 2013 року СВ прокуратури Сумської області було порушено кримінальне провадження №0000016 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4, 5 ст. 191, ст. 219, ч. 1 ст. 367 ч. 2, ст. 364 ч. 1 ст. 209 КК України (а. с. 17-28, т. 1).

06 грудня 2016 року прокуратурою Сумської області ОСОБА_1 заочно була вручена підозра у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України (а. с. 32-40, т. 1).

08 серпня 2017 року позивачу повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри на ч. 2 ст. 364 КК України (а. с. 149-158, т. 1).

06 грудня 2016 року ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми було надано дозвіл на затримання позивача з метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а. с. 41-42, т. 1).

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід в виді особистого зобов`язання з покладанням наступних обов`язків: прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за кожною їх вимогою у даному кримінальному провадженні; не відлучатись з м. Суми Сумської області без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; невідкладно повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про зміну свого місця проживання та реєстрації; утриматися від спілкування із свідками - працівниками юридичного відділу ПАТ «Сумихімпром» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та членами їх сімей з метою вчинення тиску на них як на свідків; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну (а. с. 76-77, Т.1).

Також в рамках досудового розслідування на підставі ухвали суду 09 грудня 2016 року за місцем проживання позивача, за адресою: АДРЕСА_1 було проведено обшук, в ході якого було вилучено речі та документи, на які ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми 12 грудня 2016 року було накладено арешт (а. с. 43-52, Т. 1).

07 серпня 2017 року постановою прокуратури Сумської області було закрито матеріали досудового розслідування відносно позивача по 7 епізодам у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді, а 08 серпня 2017 року постановою прокуратури Сумської області було закрито матеріали досудового розслідування ще по 5 епізодам у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 131 147, т. 1).

09 серпня 2017 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України, який було скеровано до Зарічного районного суду м. Суми для розгляду по суті (а. с. 159-170, т. 1).

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 07 березня 2018 року по справі № 591/4278/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчиненні злочину) та ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції на 01 травня 2016 року) (а.с.174-190, Т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 26 жовтня 2018 року вирок Зарічного районного суду м. Суми від 07 березня 2018 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін (а. с. 202-217, Т. 1).

Постановою Верховного Суду від 10 вересня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а. с. 235-252, Т. 1).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пунктом 5 статті 3 цього ж Закону встановлено, що громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року № 818/607/17.

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Частиною 3 статті 13 цього ж Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР він набув саме на підставі виправдувального вироку суду.

В той же час суд першої інстанції невірно визначив період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода. До цього висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

У рішенні від 27 жовтня 1999 року N 9-рп/99 у справі N 1-15/99 Конституційний Суд України вказав, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи вищенаведені положення статей 43, 532 КПК України, а також те, що вирок Зарічного районного суду м. Суми від 07 березня 2018 року, яким позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчиненні злочину) та ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції на 01 травня 2016 року), ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 26 жовтня 2018 року залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково включив до періоду, за який підлягає відшкодуванню позивачу моральна шкода, також час перегляду судового рішення в касаційному порядку.

Відтак період, за який позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода становить з 06 грудня 2016 року (дата повідомлення про підозру) по 26 жовтня 2018 року (дата залишення апеляційним судом без змін вироку Зарічного районного суду м. Суми від 07 березня 2018) та вказаний період складає 1 рік 10 місяців 21 день (22 повних місяці та 21 день), а не 2 роки 9 місяців та 4 дні, як помилково встановив суд першої інстанції.

Також колегія суддів не погоджується з присудженим судом першої інстанції до відшкодування розміром моральної шкоди в сумі 3 786 638 грн 40 коп.

Згідно приписів ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня провини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо провина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Присуджуючи до відшкодування моральну шкоду, в розмірі більшому, ніж передбачено ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суд першої інстанції врахував висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2266 від 30 квітня 2020 року, відповідно до якого ситуація, яка пов`язана із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , а також проведення інших слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженню №0000016 від 14 січня 2013 року, вплинула на особистість ОСОБА_1 як психотравмуючий фактор. Орієнтовний розмір компенсації ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди за завдані страждання, відповідно до даного психологічного дослідження - сумарно складає 820,8 МЗП (а. с. 1-40, т. 3).

З вказаного висновку експерта вбачається, що експертом для проведення експертизи також було використано висновок експерта № 034/20 за результатами проведення експертного дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів від 16 березня 2020 року (а. с. 208-250, т. 3 а. с. 1-89, т. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Ч. 6 ст. 106 ЦПК України передбачено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим у висновку експерта № 034/20 за результатами проведення експертного дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів від 16 березня 2020 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що висновок підготовлено для подання до суду.

Крім того ч. 1 ст. 112 ЦПК України передбачена можливість проведення експертизи не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань, в цьому випадку проводиться комплексна експертиза.

Отже, враховуючи наведене, дані висновку експерта № 034/20 від 16 березня 2020 року не можна визнати допустимим та достатнім доказом на підтвердження розміру моральної шкоди, визначеної судовою психологічною експертизою № 2266 від 30 квітня 2020 року.

Експертом також невірно визначено період перебування позивача під слідством і судом (з 06 грудня 2016 року по 10 вересня 2019 року). Крім того сам висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2266 від 30 квітня 2020 року не містить категоричного визначення розміру заподіяної моральної шкоди, в ньому визначено орієнтовний розмір компенсації та при цьому враховано висновок експерта № 034/20 за результатами проведення експертного дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів від 16 березня 2020 року, який, як вже було зазначено вище не можна визнати допустимим та достатнім доказом, що потягло за собою невірне застосування коефіцієнтів для визначення вірогідного розміру моральної шкоди.

У висновку № 2266 експертом було встановлено, що позивачу були спричинені моральні (немайнові) страждання, а сама ситуація притягнення його до кримінальної відповідальності, а також проведення інших слідчих дій вплинула на нього як психотравмуючий фактор.

Проте, за встановлених обставин справи, позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу закону, тобто для підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, проведення експертизи не є обов`язковим. Щодо розміру грошової суми на відшкодування моральної шкоди, то, виходячи з вищезазначеного, колегія суддів відхиляє висновок експертизи № 2266 від 30 квітня 2020 року, та вважає, що він не є беззаперечним доказом наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 3 876 638 грн 40 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З врахуванням періоду перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (22 місяці 21 день), мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (6500 грн), обставин, за яких позивачу було спричинено моральну шкоду, вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 150 000 гривень.

Заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача 35 064 ,53 грн судових витрат.

З мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції вказані витрати взагалі помилково вважав витратами позивача понесеними на правничу допомогу.

При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути 35 064,53 грн понесених витрат на залучення експертів та проведення експертиз. Зокрема, вбачається, що за проведення судової психологічної експертизи № 2266 позивач сплатив 20 158,80 грн (а. с. 44, т. 3), а за проведення експертного дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів від 16 березня 2020 року (№ 034/20) представник позивача адвокат Чишинська А.В. сплатила 14 905,73 грн (а. с. 60, т.4).

Проте, оскільки апеляційним судом вказані висновки експертів не враховувались при визначенні розміру моральної шкоди, відтак витрати за їх проведення відшкодуванню не підлягають.

За встановлених обставин рішення суду на підставі пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди з ухваленням рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 150 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 35 064 грн 53 коп. судових витрат рішення суду підлягає скасуванню.

Щодо відшкодування Сумській обласні прокуратурі понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 15 765 грн 00 коп., на підставі ч. 9 ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне покласти ці судові витрати на вказаного відповідача, оскільки даний спір виник внаслідок неправильних дій його працівників.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2022 року змінити в частині розміру моральної шкоди та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 150 000 гривень 00 копійок у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2022 року скасувати в частині стягнення судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2022 року.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді: О. І. Собина

С. С. Ткачук