Провадження № 2/359/1300/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

15 листопада 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

16 грудня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , яким просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-001/169/2007 від 27 грудня 2007 року в розмірі 3 845 674 грн. 52 коп. звернути стягнення предмет іпотеки, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :04:004:0368, загальною площею 0,1781 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою : Бориспільський район, Вишенківська сільська рада, с. Вишеньки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Вимоги обгрунтовано тим, що 27 грудня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» (далі по тексту - банк) та ОСОБА_1 (далі по тексту - позичальник) було укладено кредитний договір № ML-001/169/2007, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 144142,50 швейцарських франків на придбання нерухомого майна. З метою належного виконання вказаного грошового зобов`язання, цього ж дня сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № РML-001/169/2007, на підставі якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку спірну земельну ділянку. Відповідач неналежним чином виконує зобов`язання за кредитним договором та станом на березень 2020 року має заборгованість в розмірі 147 920, 23 долари США (еквівалент у гривні по офіційному курсу НБУ станом на 06 березня 2020 року складає 3 845 674 грн. 52 коп.).

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», на підставі договору відступлення правової вимоги за договорами іпотеки на виконання умов договору факторингу № 03/20 - дтг укладеного 27 березня 2020 року з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», є правонаступником ПАТ «ОТП Банк» та має право вимоги до відповідача.

Відтак, посилаючись на норми ст. 514, 515, 546, 575 ЦК України та ст. 1, 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» просив позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом і повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

17 лютого 2022 року відповідач через представника адвоката Карпів О.Я. подав до суду відзив, яким просив відмовити у задоволенні позову зважаючи на наступні обставини. В порушення вимог ст. 510-514 ЦК України та умов договору факторингу від 06 березня 2020 року за № 03/20-дтг укладеного між позивачем та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме п. 1.1, 1.4, 7, 7.2, 7.5, до суду не надано доказів перерахування фінансування позивачем на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 166 138 грн. 08 коп. без ПДВ, тобто 100% суми фінансування, не пізніше 23 березня 2020 року та не надано Акт приймання - передачі реєстру боржників. Зважаючи на це у відповідача наявні сумніви щодо дійсного переходу права вимоги за договором іпотеки до позивача.

Крім того зазначив, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2013 року позов ТОВ «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 183 879 швейцарських франків 54 сантима, пеню в розмірі 5366936 грн. 68 коп., судових витрат в розмірі 3441 грн. 00 коп., стягнуто з ОСОБА_1 2208 грн. 65 коп. заборгованості за договором про кредитування поточного рахунку.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року рішення суду І інстанції в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» заборгованості за кредитним договором в розмірі 183 879 швейцарських франків 54 сантима та пені в розмірі 5366936 грн. 68 коп. скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 170979 швейцарських франків 04 сантима, що еквівалентно 1812629 грн. 50 коп. та пеню в розмірі 1812629 грн. 50 коп., а всього 3625259 грн. 00 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду І інстанції.

Заочним рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено. Підставами для відмови у задоволенні позову, зокрема, був пропуск строку звернення до суду з позовом, який розпочався з 28 грудня 2009 року.

Зважаючи на це відповідач зазначив, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У зв`язку із зміною строків повернення кредиту по кредитному договору, який настав для ОСОБА_1 28 грудня 2009 року, почав спливати і трирічний строк позовної давності і по договору іпотеки, який завершився 27 грудня 2012 року.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 зробив заяву про застосування строків позовної давності до вимог ТОВ «ФК «Довіра та гаранія» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, даним відзивом відповідач також просив суд винести ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та у зв`язку з цим призначити підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою суду від 17 лютого 2022 року клопотання ОСОБА_1 задоволено та здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Позивач своїм процесуальним правом щодо подачі відповіді на відзив не скористався.

Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань на адресу суду не направили.

Зважаючи на неявку сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-001/169/2007 згідно умов якого, банк надав позичаль-нику кредит в сумі 144142 швейцарських франка 50 сантимів строком до 26 грудня 2027 року.

Відповідно п.1.9.1 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3 та ст.3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому, зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання вказаного кредитного зобов`язання між банком та ОСОБА_1 цього ж дня також було укладено договір іпотеки № РML-001/169/2007, за умовами якого позичальник передав в іпотеку банку наступне майно : земельну ділянку з кадастровим номером :04:004:0368, загальною площею 0,1781 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою : Бориспільський район, Вишенківська сільська рада, с. Вишеньки.

Згідно п. 2.1 вказаного договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором у такому розмірі і у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього.

Крім того, цього ж дня, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки за № SR-001/169/2007 та № SR-001/169/2007/1, за якими поручителі зобов`язались відповідати за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-001/169/2007 від 27 грудня 2007 року як солідарні боржники.

Статтею 1 Договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором з кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як правонаступник банку, в липні 2013 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, яким просив стягнути з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором та пеню.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2013 року позов ТОВ «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 183 879 швейцарських франків 54 сантима, пеню в розмірі 5366936 грн. 68 коп., судових витрат в розмірі 3441 грн. 00 коп., стягнуто з ОСОБА_1 2208 грн. 65 коп. заборгованості за договором про кредитування поточного рахунку.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року рішення суду І інстанції в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» заборгованості за кредитним договором в розмірі 183 879 швейцарських франків 54 сантима та пені в розмірі 5366936 грн. 68 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 170979 швейцарських франків 04 сантима, що еквівалентно 1812629 грн. 50 коп. та пеню в розмірі 1812629 грн. 50 коп., а всього 3625259 грн. 00 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду І інстанції.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Вказані судові рішення набрали законної сили. Доказів протилежного до суду сторонами не подано та наведене належними та допустимими доказами не спростовано.

Відповідно ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідно-сини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У частині 1 ст. 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконан-ня, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утриман-ня заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотеко-держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно ч. 3 ст. 33 вказаного Закону, здійснюється на підставі рішення суду, виконав-чого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко-держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встанов-лених ст. 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

06 березня 2020 року між позивачем (фактор) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнт) було укладено договір факторингу № 03/20-дтг, додатком № 5 до якого є перелік договорів відступлення прав вимог, в тому числі щодо ОСОБА_1 , та додаток №1 у виді реєстру боржників.

Відповідно п. 1.1 - 1.3 договору факторингу, клієнт передає (відступає) фактору права вимоги, а фактор приймає права вимоги, що належать клієнтові, стає кредитором за кредитним договором. Фактор здійснює фінансування клієнта шляхом передачі грошових коштів в розпорядження клієнту за відступлення прав вимог за плату, відповідно умов цього договору. За цим договором фактор одержує право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором .

За змістом розділу 7 вказаного договору фактор здійснює фінансування клієнта шляхом перерахування % суми фінансування в розмірі 166 138 грн. 08 коп. на банківський рахунок клієнта не пізніше 23 березня 2020 року. Після здійснення всіх розрахунків за договором сторони підписують Акт приймання - передачі реєстру боржників.

Згідно реєстру боржників позивач набув право вимоги щодо ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-001/169/2007 від 27 грудня 2007 року та договорами поруки за № SR-001/169/2007 та № SR-001/169/2007/1 по поручителям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за кредитним зобов`язанням відповідача.

Крім того, 27 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (новий іпотекодержатель) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (первісний іпотекодержатель) було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, у зв`язку з чим позивач прийняв права вимоги за договорами іпотеки, зазначених в додатку № 1, в тому числі щодо договору іпотеки № РML-001/169/2007 від 27 грудня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 .

За умовами п. 2.1, 2.2 вказаного договору права за договорами іпотеки вважаються переданими (відступленими) з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору, але не раніше ніж з визначеного договором факторингу моменту переходу від первісного іпотекодержателя до нового іпотекодержателя прав вимог, що є предметом договору факторингу. З мменту передання (відступлення) права за договором іпотеки новий іпотекодержатель замінює первісного іпотекодержателя у правовідносинах, які склалися між ним та іпотекодавцями за договорами іпотеки.

Зважаючи на вказане суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем не надано до суду доказів виконання умов п. 7.1, 7.2, 7.5 договору факторингу № 03/20-дтг від 06 березня 2020 року щодо сплати в повному розмірі не пізніше 23 березня 2020 року фінансування в розмірі 166 138 грн. 08 коп. та укладення Акту приймання - передачі реєстру боржників. Однак, до позову приєднано додаток №1 у виді реєстру боржників, що свідчить про виконання вказаних вище умов договору факторингу.

Крім того, на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 243794303 сформованої 10 лютого 2021 року судом встановлено, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0368, загальною площею 0,1781 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою : Бориспільський район, Вишенківська сільська рада, с. Вишеньки є ОСОБА_1 , а іпотекодержателем є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Наведене, в свою чергу, також підтверджує виконання позивачем перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов`язань за договором факторингу та перехід права вимоги за кредитним договором, договорами поруки та договором іпотеки щодо грошових зобов`язань ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Згідно звіту № 1464/11/21 складеного 09 листопада 2021 року оцінювачем Приватного підприємства «Габяно» К.І.Мокрицьким на замовлення ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить 230 000 грн. 00 коп.

У частині 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`яза-нь, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

На виконання даної вимоги ОСОБА_1 28 липня 2021 року позивачем направлялась досудова вимога за № 1/3210 листом з описом вкладення у цінний лист, який відповідачем не отримано. Причиною повернення вказаної кореспонденції працівником Укрпошта вказано «за закінченням терміну зберігання».

Разом з тим, наведене свідчить про виконання позивачем вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а неотримання відповідачем вказаного листа, не позбавляє ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що у зв`язку із неналежним виконанням боржни-ком основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основ-ним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідач у відзиві, поданому на позовну заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», просив суд застосувати строки позовної давності.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність, відповідно ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими у ст. 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позові.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Наведена позиція суду узгоджується з висновками наведеними Великою Палатою Верховного Суду зокрема у постановах : від 22 травня 2018 року у справі за № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі за № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі за № 575/476/16-ц ).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року за № 15-рп/2002 вказано, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно ст. 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Такими діями (шляхом пред`явлення судової вимоги) кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінює строк виконання основного зобов`язання.

Згідно правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі за № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що ще в липні 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до відповідача та поручителів з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-001/169/2007, остаточне рішення по якому постановлено 01 червня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (у задоволені позову відмовлено).

Таким чином кредитор, пред`явивши в липня 2013 року позов про стягнення кредитної заборгованості на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України і з цього моменту почав свій перебіг строк позовної давності, який сплив в липні 2016 року.

В свою чергу, з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 16 грудня 2021 року, тобто ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» пропустило загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, при цьому не заявило клопотання про його поновлення та не обгрунтувало причини пропуску строку позовної давності.

Зважаючи на вказане суд вбачає підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України та, у зв`язку з цим, відмовляє у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» через пропуск строку позовної давності.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволені позовних вимог судові витрати лишаються за позивачем.

Згідно платіжного доручення № 112 від 25 листопада 2022 року при зверненні до суду з даним позовом ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» сплатило судовий збір в розмірі 3450 грн. 00 коп., який, зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, належить лишити за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 258- 259, 263-265, 268, 353-354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 листопада 2022 року.

Суддя Яковлєва Л.В.