Провадження № 2-о/537/44/2022
Справа № 537/1323/22
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.06.2022 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Мурашової Н.В.,

за участі секретаря Должаніци В.С.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Ковальчука О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду в м.Кременчук в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

21.06.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким заборонити йому: 1) перебувати в місці їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

В обґрунтування заяви зазначено, що 02.06.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвали шлюб в органах РАЦС на підставі спільної заяви подружжя. Проте ОСОБА_2 продовжує перебувати в їх спільному місці проживання, де ображає заявницю нецензурною лайкою, принижує, висловлює погрози застосувати насильство та реально застосовує фізичне насильство, трощить меблі та посуд, без дозволу з`їдає її харчі, користується її особистими речами. За таких умов ОСОБА_1 не може жити нормально, спілкуватися зі світом. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції зі скаргами на поведінку ОСОБА_2 . Так, за її скаргами 11, 25 та 30 травня 2022 року працівниками поліції виносилися термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_2 , яким його було зобов`язано залишити місце їх спільного проживання, заборонено вхід та перебування в місці їх спільного проживання, заборонялося контактувати с дружиною. 20.06.2022 року постановою Крюківського районного суду м. Кременчука ОСОБА_2 був визнаний винуватим із накладенням стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, по факту застосування 11.05.2022 року домашнього насильства щодо дружини ОСОБА_1 . Також судом розглядаються й інші протоколи про адміністративне правопорушення, за якими ОСОБА_2 притягається до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП по факту застосування домашнього насильства щодо дружини. ОСОБА_1 стверджувала, що вжиті раніше заходи не вплинули на поведінку ОСОБА_2 , він продовжує застосовувати до неї психологічне та фізичне насильство. А тому вона звернулася до суду за захистом із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила на 6 місяців заборонити ОСОБА_2 проживати в їх спільному місці проживання та спілкуватися з нею.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.06.2022 року відкрито провадження за правилами окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

В судовому засіданні 24.06.2022 року заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковальчук О.М. підтримали заяву про видачу обмежувального припису для ОСОБА_2 та просили задовольнити з наведених в ній підстав.

Крім того з наданих в судовому засіданні заявницею ОСОБА_1 та її представником адвокатом Ковальчуком О.М. пояснень вбачається, що ОСОБА_1 має право власності в порядку спадкування на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Вона від першого шлюбу має повнолітню доньку, яка проживає окремо. 29.08.2015 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , і вони стали проживати разом у її приватному домоволодінні за вказаною адресою. Її приватне домоволодіння поділене між декількома співвласниками на окремі квартири. ОСОБА_1 при одруженні надала дозвіл ОСОБА_2 зареєструвати у її будинку своє постійне місце проживання, оскільки до укладення з нею шлюбу він не мав зареєстрованого місця проживання та іншого нерухомого майна. Відносини між подружжям спочатку складалися добре. ОСОБА_2 служив у АТО. Проте коли він повернувся з АТО, став пенсіонером, їх відносини погіршилися. Між подружжям виникали постійні сварки з приводу ревнощів чоловіка, оскільки різниця у віці між ними 16 років. З літа 2021 року ОСОБА_2 став чинити психічний та фізичний тиск на ОСОБА_1 , витрачає свої грошові кошти на вживання алкоголю, але харчується її продуктами, що приводило до чергових сварок. У серпні 2021 року ОСОБА_1 вперше зверталася до поліції зі скаргою на застосування до неї ОСОБА_2 домашнього насильства, про що був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Проте у суді адміністративна справа була закрита за відсутності в діях ОСОБА_2 складу правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП, оскільки вони примирилися і просили суд не карати чоловіка. В подальшому ОСОБА_2 продовжив чинити на ОСОБА_1 психічний та фізичний тиск, висловлював погрози застосувати до неї фізичне насильство та застосовував до неї фізичне насильство. Погрози чоловіка ОСОБА_1 сприймає як реальні, оскільки він до укладення з нею шлюбу був судимий, проходив службу в АТО, зловживає алкоголем. За таких обставин ОСОБА_1 вирішила розірвати шлюб з ОСОБА_2 , виселити його з домоволодіння, де вони спільно проживали у шлюбі, оскільки вказане домоволодіння належить їй на праві особистої приватної власності. Вона звернулася до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з метою отримати правову допомогу у виселенні чоловіка. З цих підстав в травні 2022 року відносини між подружжям ще погіршилися, виникали постійні сварки, під час яких ОСОБА_2 застосовував до неї психічне та фізичне насильство, а вона викликала поліцію. За її викликами працівники поліції складали щодо ОСОБА_2 протоколи про адміністративне правопорушення по факту вчинення домашнього насильства, виносили термінові заборонні приписи, якими забороняли йому проживати у їх спільному місці проживання. Після винесення працівниками поліції термінових заборонних приписів та по теперішній час ОСОБА_2 проживає у дворі її домоволодіння в огороді у наметі, скаржиться сусідам, що вона вигнала його з дому, чим оговорює її. Проте проживання ОСОБА_2 на території її домоволодіння навіть у дворі в наметі неможливо, оскільки й у дворі він продовжує чинити на неї психічний та фізичний тиск, що можуть підтвердити сусіди по будинку та її донька. Разом з тим ОСОБА_1 не просила суд викликати та допитати свідків (сусідів по спільному домоволодінню чи доньку) на підтвердження її доводів про застосування насильства з боку її колишнього чоловіка. ОСОБА_1 не повідомила імен та адрес свідків, обґрунтовуючи тим, що вони або налякані його кримінальним минулим та службою в АТО, або повірили його наклепам на неї. 02.06.2022 року органом РАЦС за заявою подружжя було розірвано шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 . Разом з тим, заявниця повідомила, що жодного разу не зверталася до лікаря зі скаргами на застосування до неї фізичного чи психічного насильства з боку чоловіка ОСОБА_2 , оскільки він не спричиняв їй тілесних ушкоджень, навіть після того як за її скаргами до поліції був змушений проживати у дворі її домоволодіння в наметі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 не з`явився в судове засідання, хоча повідомлявся про місце і час його проведення з дотриманням положень ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення заявника та її представника, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, дослідивши подані докази, встановив наступне.

З пояснень заявника ОСОБА_1 вбачається, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 майже 7 років, проживали разом у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник ОСОБА_1 не подала суду правовстановлюючих документів на підтвердження права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим з пояснень заявника ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання у вказаному домоволодінні, іншого житла не має.

Весною 2022 року заявник ОСОБА_1 прийняла рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та виселення його з місця їх спільного проживання, з цих підстав отримала правову допомогу у адвоката.

За таких обставин суд вважає за необхідне врахувати, що Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є втручанням в приватну сферу особи.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

З аналізу наведеної норми Закону вбачається, що виселення громадян з жилого приміщення може бути з одночасним наданням в користування іншого жилого приміщення, чи без такого.

Порядок виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення встановлено положеннями ст.116 ЖК України. Так, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Такий висновок викладеній у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15, де сформульовано правову позицію, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Після отримання консультації адвоката з приводу розірвання шлюбу та виселення чоловіка з житлового будинку, у травні 2022 року ОСОБА_1 стала викликати поліцію зі скаргами на застосування щодо неї ОСОБА_2 домашнього насильства.

За скаргами ОСОБА_1 працівники поліції вчинили наступні дії: 1) винесли щодо ОСОБА_2 термінові заборонні приписи, 2) склали протоколи про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності до ч.1 ст.173-2 КУпАП по факту застосування домашнього насильства щодо дружини ОСОБА_1 .

Так, інспектором ВП Кременчуцького РУП лейтенантом поліції Косик К. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 11.05.2022 року щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який раніше не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, за вчинення 11.05.2022 року о 13 год. 03 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , домашнього насильства психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_3 . Застосовано заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою 1 добу з 13 год. 40 хв. 11.05.2022 року до 13 год. 40 хв. 12.05.2022 року. (а.с.9).

Повторно інспектором ВП Кременчуцького РУП лейтенантом поліції Коваленко В.А. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 25.05.2022 року щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який раніше притягався до адміністративної відповідальності за ст.175-1 КУпАП по факту куріння тютюнових виробів у заборонених місцях, за вчинення 25.05.2022 року о 20 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , домашнього насильства психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_3 . Застосовано зобов`язання залишити місце проживання постраждалої особи, заборону на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи, заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою на строк 5діб з 20 год. 50 хв. 25.05.2022 року до 20 год. 50 хв. 30.05.2022 року. (а.с.10).

В-третє інспектором БПП у м. Кременчуці УПП в Полтавській області капралом поліції Вакуленко М.І. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 30.05.2022 року щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який раніше притягався до адміністративної відповідальності за ст.175-1 КУпАП по факту куріння тютюнових виробів у заборонених місцях, за вчинення 30.05.2022 року о 13 год. за адресою: АДРЕСА_1 , домашнього насильства щодо дружини ОСОБА_3 , яке полягало в ляпасах, шмиганні за волосся, за кісті рук. Застосовано зобов`язання залишити місце проживання постраждалої особи, заборону на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи, заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою на строк 3 доби з 21 год. 30 хв. 30.05.2022 року до 21 год. 30 хв. 02.06.2022 року. (а.с.11).

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 виконав вимоги винесених працівниками поліції термінових заборонних приписів. За відсутності іншого житла став проживати у наметі у дворі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Після закінчення дії термінового заборонного припису 02.06.2022 року по час розгляду справи 24.06.2022 року ОСОБА_2 за вимогою заявника продовжує проживати в наметі у дворі вказаного домоволодіння, хоча має у ньому зареєстроване місце проживання, а відповідно і право користування ним.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона чи свідки бояться скаржитися у правоохоронні органи на ОСОБА_2 з підстав, що він має судимості, служив у АТО, спростовуються об`єктивними фактами 1) кількістю звернень ОСОБА_1 до поліції зі скаргами на нього, 2) наданою працівниками поліції інформацією в термінових заборонних приписах, де станом на 11.05.2022 року зазначено, що ОСОБА_2 не притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності, а станом на 25.05.2022 року зазначено, що він притягався до адміністративної відповідальності за ст.175-1 КУпАП по факту куріння тютюнових виробів у заборонених місцях.

Твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує меблі, посуд, що робить неможливим їх співжиття в одній квартирі житлового будинку, - не підтверджені належними та допустимими доказами (фото або відео), які заявниця мала подати суду.

Твердження ОСОБА_1 про застосування до неї ОСОБА_2 фізичного насильства також не підтверджені жодним належним доказом. Сама заявниця зазначила, що жодного разу не зверталася до лікаря за медичною допомогою, оскільки не отримувала від чоловіка тілесних ушкоджень, навіть після того як він був змушений за її вимогою проживати у дворі домоволодіння в наметі, а не за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи своє законне право на користування вказаним житловим приміщенням.

Твердження ОСОБА_1 про те, що застосовані до ОСОБА_2 заходи запобігання і громадського впливу виявились марними, спростовуються тим фактом, що останній виконав застосований до нього терміновий заборонний припис, з 25.05.2022 року і навіть після його закінчення 02.06.2022 року по теперішній час 24.06.2022 року на вимогу заявниці не проживає у житловому приміщенні, яким має право користуватися, а проживає у наметі, у дворі домоволодіння, тобто фактично на вулиці.

Слід зазначити, що не підтверджені жодними доказами і пояснення заявниці ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 , проживаючи у наметі, застосовує до неї фізичне насильство у дворі домоволодіння, що бачили їх сусіди по домоволодінню. Не зважаючи на роз`яснення суду про обов`язок доказування своїх доводів, визначений у ст.81 ЦПК України, заявниця та її представник не подали суду жодних доказів на підтвердження наведених фактів. Після чергового роз`яснення судом заявниці та її представнику обов`язку доказування своїх доводів, ОСОБА_1 зазначила, що сусіди повірили у неправдиву інформацію ОСОБА_2 про те, що вона вигнала його з будинку, або бояться самого ОСОБА_2 , тому вона навіть не повідомила суду прізвищ своїх сусідів, в присутності яких за її твердженнями до неї застосовувалося домашнє насильство у дворі їх спільного домоволодіння.

Суд критично відноситься к доводам заявниці та її представника про те, що під час розгляду заяви про видачу обмежувального припису не підлягає доказуванню факт застосування домашнього насильства.

Так, категорія справ про видачу обмежувального припису не визначена у ст. 82 ЦПК України як підстава для звільнення заявника від доказування.

Для оцінки ризиків застосування ОСОБА_2 в майбутньому домашнього насильства до дружини ОСОБА_1 , ані заявницею, ані її представником не було заявлено клопотання про допит доньки заявниці, сусідів, які проживають з ними в одному домоволодінні зі спільним двором, а відповідно є очевидцями обставин їх спільного проживання. Навіть не було подано відео, яке працівники поліції додали до протоколу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, що перебуває на розгляді в суді, де заявниця визнана потерпілою, коли поліцією зафіксовано його поведінку під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, винесення термінових заборонних приписів, що має істотне значення для оцінки судом наявності ризиків застосування ним домашнього насильства у майбутньому.

Суд критично відноситься к доводам представника заявника адвоката Ковальчука О.М. про те, що поведінка в судовому засіданні заявниці ОСОБА_1 підтверджує застосування до неї фізичного та психічного насильства з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , що вказує на необхідність застосування до нього обмежувального припису.

Суд вважає, що лише поведінка заявниці ОСОБА_1 в судовому засіданні, за відсутності інших об`єктивних доказів на підтвердження її доводів, зазначених у заяві про видачу обмежувального тимчасового припису, не може бути достатнім доказом на підтвердження застосування до неї домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на підтвердження настання ризиків застосування насильства у майбутньому, для обґрунтування фактичного позбавлення заінтересованої особи ОСОБА_2 конституційного права на житло (права користування його єдиним житлом).

Враховуючи, що на момент розгляду справи у ОСОБА_1 були відсутні тілесні ушкодження, суд оцінив її поведінку в судовому засіданні як намагання викликати до себе співчуття та жалість, при наявності розуміння, що це може вплинути на вирішення поданої нею заяви про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що за спільною заявою подружжя, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), 02.06.2022 року було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 , про що складено актовий запис №50. Цей факт підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 02.06.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). (а.с.8).

З огляду на такий спосіб розірвання шлюбу, суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 здатний та відкритий до нормального продуктивного контакту зі своєю дружиною ОСОБА_1 з метою вирішення спірних питань мирним шляхом.

Постановою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Маханькова О.В. від 20.06.2022 року у справі №537/1176/22 ОСОБА_2 був визнаний винуватим за ч.1 ст.173-2 КУпАП по факту, що 11.05.2022 року о 13 год. 03 хв. в місці свого проживання він вчинив домашнє насильство щодо своєї дружини, а саме погрожував фізичною розправою.

Слід зазначити, що справа №537/1176/22 розглянута без участі ОСОБА_2 .

Станом на 24.06.2022 року на момент розгляду справи постанова Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.06.2022 року у справі №537/1176/22 не набрала законної сили. А тому покладення в основу справи, що розглядається, вказаного факту суперечить положенням ст.62 Конституції України.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають(проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вище зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Тимчасове обмеження права власності (право користування житлом) кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункту 17статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Як свідчить зазначена вище практика Верховного Суду, при вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу як позбавлення права на користування житлом, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

У відповідності з вимогами ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом № 2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження заінтересованої особи у реалізації своїх прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заявника.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Видача обмежувального припису потрібна саме з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що проблема домашнього насильства, може мати різні форми, починаючи з фізичного насильства і завершуючи психологічним насильством чи словесними образами, яка не завжди лежить на поверхні, оскільки часто постає в контексті особистих стосунків або закритих систем, до того ж від такого насильства страждають не тільки жінки, а й діти, які дуже часто прямо чи опосередковано теж стають жертвами таких подій(справа Опуз проти Туреччини)

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.(ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

ЦПК України не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Оцінюючи фактори небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 у майбутньому, суд врахував пояснення ОСОБА_1 та її представника, з`ясував обставини конфлікту, перевірив наявність чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, та встановив відсутність доказів на підтвердження факту, що поведінка ОСОБА_2 несе вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Сам лише факт звернення заявниці до поліції зі скаргами на дії чоловіка про застосування до неї домашнього насильства, наявність спору між колишнім подружжям про користування житлом, де вони спільно проживають, не є достатнім доказом для застосування вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З матеріалів справи вбачається, що заявниця звернулася до суду із заявою про застосування обмежувального припису після майже 7 років спільного проживання у шлюбі, коли вирішила розірвати шлюб та виселити чоловіка з житлового приміщення без надання іншого, незважаючи на те, що він має законне право користуватися цим приміщенням та немає іншого житла.

Тобто, ОСОБА_1 протягом 7 років спільного життя, а також після закінчення строку дії останнього термінового заборонного припису 02.06.2022 року до звернення до суду 21.06.2022 року не вважала, що наявні підстави для застосування такого обмежувального припису, як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_2 поряд із нею, як постраждалою особою.

Лише посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що у травні 2022 року до ОСОБА_2 вже тричі за її скаргами застосовувався термінові заборонні приписи, не може безумовно свідчити про наявність законних підстав для задоволення її заяви про видачу обмежувального припису, і не доводить небезпеки вчинення ним у майбутньому домашнього насильства.

Ані в заяві, ані в ході розгляду справи судом, ОСОБА_1 не обґрунтувала належним чином та не довела наявність ризику небезпеки вчинення ОСОБА_2 у майбутньому домашнього насильства щодо неї для застосування такого обмежувального припису як заборона ОСОБА_2 проживати у єдиному для нього житлі, яким він має законне право користуватися, разом із заявницею, вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), а також правовій позиції, викладеній Полтавським апеляційним судом у постанові від 14.06.2022 року у справі №643/20534/20, провадження №22-ц/814/1105/22.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 4, 12, 13, 49, 211, 259, 263, 264, 273, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення його повного тексту. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 30.06.2022 року.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В.