справа № 208/531/20
№ провадження 2/208/429/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді - Івченко Т.П.,

за участі - секретаря судового засідання - Оніщук Д.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» «про захист прав споживачів та визнання пункту кредитного договору - недійсним»,-

встановив:

1. Короткий зміст позовних вимог.

До Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК», у якому просить суд:

визнати недійсним пункт 7.1. в частині плати Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту, Кредитного договору № DZHCG100770445 від 11 травня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 ;

виключити комісію з Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що міститься у Додатку 2 до Кредитного договору № DZHCG100770445 від 11 травня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 ;

зобов`язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» здійснити зарахування внесеної суми комісії, сплаченої на момент набрання рішення суду законної сили, в рахунок погашення тіла кредиту за Кредитним договором № DZHCG100770445 від 11 травня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

2. Позиція сторони позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона уклала 11 травня 2007 року Кредитного договору № DZHCG100770445 з відповідачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

Кредитний договір від 11 травня 2007 року є споживчим, оскільки підпадає під поняття, визначене Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 7.1. Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує відсотки у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в Період сплати у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту

Відповідно до Додатку 2 до Кредитного договору «Графік погашення заборгованості» така щомісячна винагорода (комісія складає) 25,60 доларів США на місяць.

Відповідно до п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, затверджених Правлінням НБУ, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до третього абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Тобто, зазначена плата (комісія) не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», отже, виходячи зі змісту третього абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист трав споживачів», є нікчемними. А також виходячи зі змісту п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, затверджених Правлінням НБУ, взагалі вказану плату (комісію) банк не мав права встановлювати.

Позивач зазначає, що умова кредитного договору, а саме пункт 7.1, в частині плати Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту є незаконним, а тому вважає, що його необхідно визнати недійсним, з подальшим зарахуванням сплаченої суми комісій у рахунок погашення тіла кредиту.

Позиція сторони відповідача.

Відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про розгляд цивільної справи, про що свідчать подані представником відповідача заяви про відкладення судового розгляду справи з різних причин, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.

3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи.

23.01.2020 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» «про захист прав споживачів та визнання пункту кредитного договору - недійсним».

23.01.2020 року Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано в провадження судді Нельги Д.В.

28.01.2020 року Ухвалою судді Нельги Д.В. по справі відкрито провадження, по справі встановлено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та справу призначено в підготовче судове засідання.

11.06.2020 року представником Відповідача на електронну адресу суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

02.09.2020 року представником Відповідача на електронну адресу суду було подано заяву про відкладення розгляду справи та направлення на адресу відповідача копії позовної заяви.

17.11.2020 року Протоколом потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано в провадження судді Івченко Т.П. у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_2

07.02.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

26.04.2021 року представником Відповідача на електронну адресу суду було подано заяву про відкладення розгляду справи та направлення на адресу відповідача копії позовної заяви.

В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду надано заяву щодо розгляду справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити.

Розгляд справи по суті відбувся 28.09.2022 за відсутності сторін.

Крім того, судом на веб-порталі судової влади України публікувались дати всіх судових засідань по справі.

Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка сторін не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін.

4. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що 11 травня 2007 року позивач уклала Кредитний договір № DZHCG100770445 з відповідачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», даний кредитний договір від 11 травня 2007 року є споживчим, оскільки підпадає під поняття, визначене Законом України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з пункту 7.1. договору, Банк зобов`язується надати "Позичальникові" кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу банка на строк з «11» травня 2007 р. по «10» травня 2027 р. включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі - «Кредит») у розмірі 3200,00 доларів США (три тисячі двісті доларів США 00 центів) на наступні цілі: придбання квартири, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з "20" по "25" число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 42,01 доларів США (сорок два долара США 01 цент) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складаєгься із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до Додатку 2 до Кредитного договору «Графік погашення заборгованості» така щомісячна винагорода (комісія складає) 25,60 доларів США на місяць.

5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно статті 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено заборону нечесної підприємницької практики, а також визначено дії, які кваліфікуються як нечесна підприємницька практика, що вводять в оману, є агресивною підприємницькою практикою.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до вимог ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (які діяли на час укладення кредитного договору та внесення змін до нього) з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Тобто, зазначена плата у п.7.1 договору (комісія) не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», отже, виходячи зі змісту третього абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист трав споживачів», є нікчемними. А також виходячи зі змісту п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, затверджених Правлінням НБУ, взагалі вказану плату (комісію) банк не мав права встановлювати.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 522/18855/16 від 27 листопада 2019 року, у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

Зазначене також підтверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті II Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правій надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги ні вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним».

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Згідно із статі 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином пункт 7.1, в частині плати Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту є незаконним, а тому його необхідно визнати недійсним, з подальшим зарахуванням сплаченої суми комісій у рахунок погашення тіла кредиту.

Приписами ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

На позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які нею фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонене нормативно-правовими актами.

Акціонерним товариством КБ «ПРИВАТБАНК» не зазначено в кредитному договорі, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та не надано підтвердження того, що такі послуги ним взагалі було надано останній.

Отже, вирішуючи спір, суд в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, та з урахуванням викладеного приходить до висновку про недійсність умови кредитного договору, викладеної в пункті 7.1. Кредитного договору № DZHCG100770445 від 11 травня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині плати Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту, а тому позов підлягає до задоволення.

6. Судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» «про захист прав споживачів та визнання пункту кредитного договору - недійсним» - задовольнити частково.

Визнати пункт 7.1. Кредитного договору № DZHCG100770445 від 11 травня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині плати Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту - недійсним.

Комісію, що міститься у Додатку 2 до Кредитного договору № DZHCG100770445 від 11 травня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк « Приватбанк» та ОСОБА_1 - виключити з Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса реєстрації: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будівля № 1 «Д», на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Повний текст рішення був складений у строк передбачений ч. 6 ст. 259 ЦПК України, 10.10.2022 року.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса реєстрації: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будівля № 1 «Д».

Повний текст рішення складений 10 жовтня 2022 року.

Суддя Івченко Т. П.