Провадження № 2/752/3336/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 липня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в:

у серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів.

Просив суд визнати договір позики № 1908223 від 18.03.2021 року (а.с.22-25), який позивач називає у позовній заяві кредитним договором, укладений між нею, ОСОБА_1 , та ТОВ «МАНІФОЮ» недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у письмовій формі не підписувала договір № 1908223 від 18.03.2021 року, а обрану форму його підписання за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи вважає неналежною формою укладання договору.

Посилається на те, що договір позики не укладений в письмовій формі, відповідач не надав всю необхідну інформацію про умови договору, передбачену Законом України «Про споживче кредитування», порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», в оспорюваному договорі не визначено поняття сукупної вартості кредиту.Факт надання інформації позивачу не було підтверджено письмово або за допомогою електронного повідомлення. Зазначений договір вважає таким, що не прирівнюється до договору, який укладений в письмовій формі. Позивач вказує, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений між сторонами містить ознаки кредитного договору, в якому не було зазначено ціну та сукупну вартість кредиту. Позичальнику не було надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, у зв`язку з чим реально нарахований відсоток за користування кредитними коштами значно більший, за зазначенийпрацівниками відповідача. Позивач вказує, що відповідач ввів її в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого щодо непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позичальнику було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), в зв`язку з чим вона погодилась на укладення цього договору. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін.

Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 17.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 13).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Відповідачем ТОВ «МАНІФОЮ» поданий відзив на позов (а.с.19-21) у якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відповідача відмовити повністю, посилаючись на те що ТОВ «МАНІФОЮ» є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність на підставі ліцензії та згідно з зареєстрованими НБУ правилами та типовим договором позики.

18.03.2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (сайт https://money4you.ua/) між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «МАНІФОЮ» (Позикодавець) укладено Договір позики № 1908223 згідно з умовами якого Товариство надає Позичальнику кошти в сумі 5000 грн. у позику строком на 30 днів, у свою чергу, Позичальник бере на себе зобов`язання повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Цей договір укладено відповідно до вимог Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,«Про електронну комерцію», «Про права споживачів», Цивільного кодексу України, а також Правил надання коштів у позику ТОВ «МАНІФОЮ».

Перед укладенням Договору ТОВ «МАНІФОЮ» позивачу було надано необхідну інформацію щодо фінансової послуги шляхом розміщення її у вільному доступі на офіційному веб-сайті «МАНІФОЮ» https://monev4you.ua/.

Також на веб-сайті було розміщено сканкопію діючої станом на відповідну дату редакції Типового Договору позики та Правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ».

Для отримання фінансової послуги від Товариства Позичальником 26.02.2020 року створено Особистий кабінет в ITC Товариства, що є його захищеною сторінкою і забезпечує отримання інформації, необхідної для укладення/виконання Договору (у тому числі постійний доступ до оригіналів договірної документації).

18.03.2021 року Позивачем здійснено вхід до Особистого кабінету та подана Заявка на отримання позики.

На підставі обраних Позичальником параметрів позики Товариством розміщено паспорт позики, який підписано Позичальником електронним підписом, одноразовим ідентифікатором (надіслано Товариством на зареєстрований Позичальником в ІТС контактний номер телефону), підписаний Позивачем паспорт позики).

Товариством опрацьовано заявку та прийнято рішення про надання позики у результаті чого Позичальнику надано для ознайомлення та вивчення пропозицію укласти Договір позики - оферту, що містить передбачені законодавством істотні умови(подається у вигляді повного тексту Договору) в Особистому кабінеті Позичальника, яку було акцептовано Позичальником шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було надіслано Товариством на зареєстрований Позичальником в ITC контактний номер телефону.

Оферта, що була надіслана Позичальнику, містила всі істотні умови Договору, розрахунки та процентні ставки, в тому числі загальну вартість позики та процентів. Позичальник, вивчаючи умови Оферти, міг прийняти рішення про її прийняття або відмову у її прийнятті, тим самим відмовитись від укладення Договору. Позивачем ОСОБА_2 було підписано електронне повідомлення про прийняття Оферти, відповідно - погоджено всі запропоновані Товариством умови Договору.

З моменту реєстрації Особистого кабінету в ITC Товариства між позивачем та Товариством укладено два Договори позики, а саме: № 1359650 від 08.12.2020 року та № 1908223 від 18.03.2021 року.

За Договором позики № 1359650 від 08.12.2021 року позивач виконала зобов`язання належним чином.

Щодо Договору позики № 1359650 від 08.12.2021 року, який є предметом позову, то ТОВ «МАНІФОЮ» перерахувало суму позики на вказані Позичальником банківські реквізити.

Однак Позивачем не повернуто позику у встановлений Договором строк, натомість неодноразово пролонговано суму позики шляхом укладання Додаткових угод і сплати процентів за користування грошовими коштами

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 18.03.2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (сайт https://money4you.ua/) між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «МАНІФОЮ» (Позикодавець) укладено Договір позики № 1908223 згідно з умовами якого Товариство надає Позичальнику кошти в сумі 5000 грн у позику строком на 30 днів, у свою чергу, Позичальник бере на себе зобов`язання повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Цей договір укладено відповідно до вимог Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про електронну комерцію», «Про права споживачів», Цивільного кодексу України, а також Правил надання коштів у позику ТОВ «МАНІФОЮ».

Перед укладенням Договору ТОВ «МАНІФОЮ» позивачу було надано необхідну інформацію щодо фінансової послуги шляхом розміщення її у вільному доступі на офіційному веб-сайті «МАНІФОЮ» https://monev4you.ua/.

Також на веб-сайті було розміщено сканкопію діючої станом на відповідну дату редакції Типового Договору позики та Правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ».

Для отримання фінансової послуги від Товариства Позичальником 26.02.2020 року створено Особистий кабінет в ITC Товариства, що є його захищеною сторінкою і забезпечує отримання інформації, необхідної для укладення/виконання Договору (у тому числі постійний доступ до оригіналів договірної документації).

18.03.2021 року Позивачем здійснено вхід до Особистого кабінету та подана Заявка на отримання позики.

На підставі обраних Позичальником параметрів позики Товариством розміщено паспорт позики, який підписано Позичальником електронним підписом, одноразовим ідентифікатором (надіслано Товариством на зареєстрований Позичальником в ІТС контактний номер телефону), підписаний Позивачем паспорт позики).

Товариством опрацьовано заявку та прийнято рішення про надання позики у результаті чого Позичальнику надано для ознайомлення та вивчення пропозицію укласти Договір позики - оферту, що містить передбачені законодавством істотні умови(подається у вигляді повного тексту Договору) в Особистому кабінеті Позичальника, яку було акцептовано Позичальником шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було надіслано Товариством на зареєстрований Позичальником в ITC контактний номер телефону.

Оферта, що була надіслана Позичальнику, містила всі істотні умови Договору, розрахунки та процентні ставки, в тому числі загальну вартість позики та процентів. Позичальник, вивчаючи умови Оферти, міг прийняти рішення про її прийняття або відмову у її прийнятті, тим самим відмовитись від укладення Договору. Позивачем ОСОБА_2 було підписано електронне повідомлення про прийняття Оферти, відповідно - погоджено всі запропоновані Товариством умови Договору.

По Договору позики № 1359650 від 08.12.2021 року, ТОВ «МАНІФОЮ» перерахувало суму позики на вказані Позичальником банківські реквізити. Однак Позивачем не повернуто позику у встановлений Договором строк, натомість неодноразово пролонговано суму позики шляхом укладання Додаткових угод і сплати процентів за користування грошовими коштами.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» прийняття споживачем умов договору та його підпис (акцепт) можуть бути надані шляхом у тому числі надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) такої пропозиції в електронній формі, що підписується у тому числі накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» підписом у сфері електронної комерції є електронний підпис одноразовим ідентифікатором, а згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію», правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі.

Окрім того, відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Таким чином суд критично розцінює доводи позивача про недійсність укладеного договору позики внаслідок відсутності її письмового підпису під умовами договору. Позивач сама погодилася з обранням електронної форми договору.

На офіційному сайті ТОВ «МАНІФОЮ» в мережі Інтернет розміщені Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ».

18.03.2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства між сторонами був укладений договір позики (а.с.22-25), відповідно до якого сторони погодили про надання позивачу грошових коштів в сумі 5000 грн. у позику строком на 30 днів, на умовах повернення, платності та строковості.

Згідно з цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору (пункт 2.1 Договору).

Відповідно до пунктів 8.3.3, 8.3.5, 8.3.6 договору позики, позичальник підтвердила, що в чіткій та зрозумілій формі отримала інформацію, передбачену частиною другою статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно із Закону України «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про захист персональних даних». Підтвердила цифровим підписом що вивчила та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ МАНІФОЮ , які є невід`ємною частиною договору. Вивчила та повністю погоджується з умовами цього договору позики.

Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з договірних правовідносин (договору позики).

За статтею 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина дванадцята статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» ).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Згідно ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст. 640 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України).

Ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Беручи до уваги вказані норми закону, суд приходить до висновку, що договір з додатками, укладений між сторонами 18.03.2021 року в електронній формі, що містить електронний підпис одноразовим ідентифікатором позивача та представника товариства, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, а відтак твердження позивача в цій частині є хибними.

Крім того, відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оспорюваний договір позики було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного ст.. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» , що відповідає правилам частини першої статті 205 ЦК України.

Зі змісту оспорюваного договору про надання позики, який наданий відповідачем, встановлено, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник в свою чергу погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Згідно з пунктом 2.6 оспорюваного договору, позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання договору.

Ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі логін-пароль , або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Оспорюваний договір про надання позики підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача про не укладення договору.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.

В ході розгляду справи на підставі наданих доказів не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, усі доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України пункту 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Втім, зазначених законом підстав недійсності договору позивачем не доведено, а судом в ході розгляду справи не встановлено.

На переконання суду, саме позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, оскільки, паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача.

Суду не було надано доказів на спростування зазначеного.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод

зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 509, 638, 640, 642, 1046 ЦК України, ст.ст. 3, 5, 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», ст.ст. 13, 76-81, 89, 137, 141, 258-261, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко