справа № 752/2532/21
провадження № 22-ц/824/2161/2022
головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», Публічне акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», третя особа ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» було укладено кредитний договір № на суму 36147,29 грн. Строк, на який надано кредит - 12 місяців. Згідно паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №4851812 щорічні проценти становлять 2,75 від суми кредиту. Загальні витрати за кредитом - 9068,72 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом - 45096,01 грн. Реальна річна процентна ставка річних - 45,35%.

Підставою отримання даного споживчого кредиту стало укладення ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_3 договору від 31 липня 2020 року індивідуальний номер замовлення №181. У відповідності з п.1.1. цього договору замовник ( ОСОБА_2 ) доручає, а виконавець (ФОП ОСОБА_3 ) зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Згідно п. 1.4 договору загальна площа виробів (для встановлення вікон на балкон) становить 14, 35 кв.м.

На підставі п.2.1. договору вартість виробів для засклення балкону становить 34 412,00 грн.

Для сплати вказаної грошової суми представники ФОП ОСОБА_3 шляхом обману та зловживанням довіри спонукали ОСОБА_2 отримати кредит у ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», оскільки своїх грошових коштів у неї не було.

Представники ФОП ОСОБА_3 під виглядом оформлення договору виготовлення ПВХ конструкцій проникли у житло позивачів - квартиру АДРЕСА_1 , де з членів сім`ї була лише ОСОБА_2 , і вмовили її укласти непотрібний для їх сім`ї договір про виготовлення та встановлення конструкцій ПВХ на балконі квартири.

Вказані вище представники в цей же день відвели ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», де шляхом обману і зловживанням її довірою умовили укласти зазначений вище кредитний договір. При цьому, про місцезнаходження ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», і взагалі про його існування та умови діяльності у сфері надання фінансових послуг ОСОБА_2 нічого не було відомо.

Вважали кредитний договір недійсним на підставі вимог ст.230 Цивільного кодексу України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману) та ст.65 Сімейного кодексу України.

Позивач ОСОБА_1 вказував, що не був належним чином повідомлений позивачкою ОСОБА_2 про укладення нею, як договору №181 з ФОП ОСОБА_3 від 31 липня 2020 року по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій, так і кредитного договору № на суму 36147,29 грн. Тому сума вказаного вище кредитного договору є цінним майном, а тому ОСОБА_1 повинен був проінформувати позивача ОСОБА_1 про його укладення, тим більше, що його анкетні дані та номер мобільного телефону надані ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень».

Зазначав, що укладений з ФОП ОСОБА_3 договір №181 від 31 липня 2020 року на виготовлення ПВХ конструкцій та оспорюваний кредитний договір суперечить інтересам сім`ї, так як загальна вартість кредиту для споживача (сума загального розміру кредиту) та загальних витрат за споживчим кредитом за весь строк користування кредитом згідно розрахунків ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» становить 45096,01 грн, з них загальні витрати за кредитом - 9 068,72 грн. Ці суми їм не під силу сплачувати протягом року дії кредитного договору, оскільки позивачі є пенсіонерами, інших доходів вони не мають.

Крім того, вказували, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» порушено вимоги чинного на момент укладення кредитного договору законодавства щодо порядку його укладення та надання інформації потенційному позичальнику про умови надання кредиту тощо.

Звертали увагу, що 11 серпня 2020 року на ім`я в.о. директора Київського відділення № 69 АТ «ТАСКОМБАНК» Казановської М.П. від ОСОБА_2 була подана заява про припинення (анулювання) оспорюваного ними кредитного договору у зв`язку з обманом з боку працівників ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «ЦФР».

Із відповіді АТ «ТАСКОМБАНК» від 9 вересня 2020 року вбачалось, що за результатами перевірки, проведеної відповідним підрозділом банку, порушень порядку обслуговування кредитного договору з боку банку не зафіксовано, а тому кредитний договір продовжує діяти до повного виконання зобов`язань.

Також зазначали, що з кредитного договору № , паспорту кредиту до цього договору, договору страхування, заяви-договору про приєднання публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №002/8361029-СК від 31 липня 2020 року, заяви-анкети на отримання кредиту в ТОВ «ФК «ЦФР», додатку «SUPORT.UA» (пам`ятка споживача) та ін. вбачається що їхні тексти виготовлені з використанням дуже дрібного шрифту, з якими неможливо ознайомитись без застосування збільшуваних лінз. Людині із віковими змінами зору неможливо прочитати ці тексти, а з цього випливає, що представлені суду кредитні документи не відповідають вимогам вищевказаних вимог закону.

З урахуванням викладеного просили визнати кредитний договір № від 31 липня 2020 року на суму 36 147,29 грн, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_2 недійсним. За наслідками недійсності правочину зобов`язати ФОП ОСОБА_3 повернути отримані нею грошові кошти у ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в розмірі 34412 грн. Також просили стягнути моральну шкоду в сумі 35000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», ПАТ «ТАСКОМБАНК», третя особа ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції неправильно трактуються норми сімейного права, а саме ч.2, ч. 3 ст.65 СК України, оскільки позивач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений позивачкою ОСОБА_2 про укладення нею кредитного договору.

Зазначають, що укладений з ФОП ОСОБА_3 договір суперечить інтересам сім`ї, так як загальна вартість кредиту для споживача (сума загального розміру кредиту) та загальних витрат за споживчим кредитом за весь строк користування кредитом згідно розрахунків відповідача-1 становить 45 096,01 грн, з них загальні витрати за кредитом - 9 068,72 грн. Ці суми їм не під силу сплачувати протягом року дії кредитного договору, оскільки позивачі обидва пенсіонери, інших доходів у них немає.

Звертають увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що позивачка ОСОБА_2 тяжко хвора людина. Так згідно Консультативного висновку № 232298 від 12 лютого 2020 року лікаря-консультанта Державної установи «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. акад. М.Д.Стражеска» Кудіної Ю.В. їй поставлено діагноз: ІХС: стенокардія напруги II ФК. Постійна форма фібриляції передсердь (невідомої давнини) з шлуночковою екстрасистолією. Гіпертонічна хвороба II ст., ступінь 3. Ризик 4. СНII Аст. (ФВ 49%). Цукровий діабет II тип, інсулінозалежний. Стан після тиреоїдектомії, гіпотиреоз. Вартість лікувальних препаратів для ОСОБА_2 для її лікування на один місяць становить - 5569 грн, що перевищує її місячну пенсію, розмір якої на день подання позову складає 4960,83 грн.

Наголошують на тому, що на момент подання заяв позивачкою ОСОБА_2 про відмову від договору третьою особою ФОП ОСОБА_3 ПВХ конструкції виготовлені не були, а тому були всі підстави задовольнити вказані вище заяви. Більше того, листом без дати ОСОБА_3 повідомляє, що у випадку неприйняття позивачем-2 ПВХ конструкцій до 26 серпня 2020 року, то вона в односторонньому порядку розриває договір №181 на виготовлення Замовнику ( ОСОБА_2 ) цих конструкцій. Отже, вказаний вище договір на даний час розірваний з ініціативи третьої особи.

Звертають увагу, що відповідачам та третій особі ПАТ «ТАСКОМБАНК» було надано необхідні письмові заяви, однак задоволені вони не були, чим порушено законні права та інтереси позивачів незважаючи на вимоги чинного законодавства. Таким чином вказують, що судом першої інстанції не надано належних правових висновків зазначеним вище обставинам і не застосовано норми матеріального права, які повинні бути застосовані у даних правовідносинах, а також не враховано позиції Верховного Суду з цих питань, що є порушенням норм матеріального права.

Вказують, що як вбачається з інформації, наданої працівникам кредитної установи ОСОБА_2 , вона є пенсіонеркою з розміром місячної пенсії на дату укладення 31 липня 2020 року кредитного договору 4960,83 грн. Розмір її офіційного доходу, зазначений в заяві-договорі про приєднання публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №002/8361029-СК від 31 липня 2020 року, в розмірі 11000 грн не відповідає дійсності. Отже, в цій частині вимоги законодавства відповідачами не виконанні, дані про офіційний дохід позивачки не відповідають дійсності, тому висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції суперечать обставинам справи.

Зазначають, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивачів щодо ненадання відповідачами інформації позивачу-2 необхідної для прийняття позичальником обґрунтованого рішення про укладення кредитного договору відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування».

Звертають увагу, що друга частина договору страхування не підписана ОСОБА_2 , що вказує на його недійсність. На підставі зазначених вище порушень з боку відповідачів ОСОБА_2 5 серпня 2020 року була подана на ім`я Генерального директора ТОВ «ФК «ЦФР» Моложавої О.М. на його бланку заява про розірвання страхового договору №-С від 31.07.2020 року. Однак відповіді до цього часу вона не отримала, що є порушенням ЗУ «Про звернення громадян».

Крім того, зазначають, що суд першої інстанції не надав всупереч ст. 89 ЦПК України належної оцінки доказам позивачів щодо порушення відповідачами порядку оформлення документації кредитних документів.

Наголошують на тому, що позивачка ОСОБА_2 під час оформлення та укладення спірного кредитного договору перебувала в стані зниження пам`яті, уваги, здатності приймати рішення й інших когнітивних функцій, стійкого і генералізованого зниження мнестико-інтелектуальних функцій, втрати здатності до адекватних і послідовних суджень, відсутності критики до свого стану, а також в стані комплексного розладу, зниження когнітивних функцій (пам`яті, уваги, рухових навичок, інтелекту та інших процесів, керованих головним мозком), обумовлений інтоксикацією, порушенням обмінних процесів, інфекційно-запальним або травматичним ураженням мозку, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам, а механічно послався на відсутність зазначених вище доказів без їх належного всебічного, повного та об`єктивного дослідження і обгрунтування у судовому рішенні.

Вказують, що оскільки, моральна шкода завдана позивачам неправомірними діями відповідачів, то вони зобов`язані відшкодувати її на користь позивачів.

15 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» - адвоката Канюк Я.Ю., в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що факт отримання чи не отримання від ФОП ОСОБА_3 послуг чи товарів не має жодного відношення до існування кредитних зобов`язань ОСОБА_2 перед ТОВ «ФК «ЦФР», а відтак не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Зазначає, що 3 серпня 2020 року право вимоги за кредитним договором № від 31 липня 2020 року перейшло до АТ «ТАСКОМБАНК». 17 грудня 2020 року ОСОБА_2 було повідомлено, що права вимоги за кредитним договором № були зворотно відступлені ТОВ «ФК ЦФР.

Звертає увагу, що факт подання заяви про відмову від кредитного договору жодним чином не впливає на дійсність кредитного договору між позивачем 2 та відповідачем 1. Однак, разом з тим, наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Наголошує, що позивачі не надали жодних належних доказів, що укладення кредитного договору було не в інтересах сім`ї, адже як було вказано самими позивачами кредитні кошти були спрямовані на купівлю ПВХ-конструкцій на балкон, де мешкають позивачі.

Заперечує проти твердження позивачів, що заява-договір приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк», в якій вказано про сукупний місячний дохід позивача 2 не відповідає дійсності, оскільки така заява не підписана позивачем 2. Однак, такі твердження є безпідставними, оскільки примірник заяви відповідача 2 є підписаним та зберігається в нього (копія заяви з підписом позивача 2 додана до матеріалів справи разом з відзивом на позов). Таким чином, твердження про порушення відповідачем 1 вимог ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставними.

Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що до позовної заяви не надано жодного доказу, яким позивачі обґрунтовують розмір моральної шкоди в 35 тисяч гривень. Крім того, позовна заява також не містить жодних доказів будь-яких душевних (моральних) страждань.

У судовому зсіданні представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Храпійчук В.О. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» - адвокат Канюк Я.Ю. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 105-106).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивачами не було надано доказів на підтвердження їх позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, 31 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулась із заявою-анкетою до ТОВ «ФК «ЦФР» на отримання кредиту.

Вона також була ознайомлена з умовами кредитування, реальною відсотковою ставкою та іншою необхідною інформацією, яка передбачена Законом України «Про споживче кредитування», що підтверджено паспортом кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №4851812 від 31 липня 2020 року, на якому міститься підпис ОСОБА_2 .

Далі після ознайомлення з умовами кредитування 31 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «ЦФР» було укладено кредитний договір №.

За дорученням ОСОБА_2 , про що вказано в кредитному договорі № від 31 липня 2020 року, ТОВ «ФК «ЦФР» здійснив такі перерахування грошових коштів:

34 412 грн на користь ФОП ОСОБА_3 з призначенням платежу «оплата р/ф №11 від 31 липня 2020 року»;

1 215,29 грн на користь ПАТ «Страхова компанія «ТАС» з призначенням платежу «оплата страхового платежу за договором страхування №-С від 31 липня 2020 року»;

200 грн на користь ТОВ «МайСейфеті» з призначенням платежу «Оплата за пакет послуги «Охоронець КредитМаркет 12»;

200 грн на користь ТОВ «САППОРТ.УА» з призначенням платежу «оплата за електронний ключ доступу до додатку «Support.ua».

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ТОВ «ФК «ЦФР» належним чином виконав свої зобов`язання, що не заперечується в позовній заяві позивачами. Сам факт виконання чи невиконання третьою особою ФОП ОСОБА_3 зобов`язань за іншим правочином про надання послуг та товарів, стороною яких кредитна установа не виступає, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного зобов`язання.

Як слідує із змісту позову, позивачем, як одну із підстав для визнання недійсним оспорюваного договору зазначено статтю 230 ЦК України. Перевіряючи висновки суду та доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору згідно із нормою наведеної статті встановлено наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Незмінною є практика стосовно розгляду таких позовів і на час розгляду цього спору, оскільки аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі №638/20120/16.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому не будь-які докази, а лише ті, які дають можливість суду встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, можуть бути враховані судом.

В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачами не було надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що при укладанні кредитного договору від 31 липня 2020 року відповідач ввів ОСОБА_2 в оману з метою отримання коштів.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що на момент подання заяв позивачки про відмову від кредитного договору третьою особою ФОП ОСОБА_3 ПВХ конструкції виготовлені не були, оскільки відповідні обставини впливають на правовідносини, які виникли між третьою особою і позивачами, а не на правовідносини між відповідачами і позивачами з приводу наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Так, як вбачається із матеріалів справи 11 серпня 2020 року на ім`я в.о. директора Київського відділення № 69 АТ «ТАСКОМБАНК» Казановської М.П. від ОСОБА_2 була подана заява про припинення (анулювання) оспорюваного кредитного договору у зв`язку з обманом з боку працівників ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с. 32-35).

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 не повернула ТОВ «ФК ЦФР» грошові кошти, тому ТОВ «ФК ЦФР» мав право відмовити у розірванні кредитного договору.

Матеріали справи також не містять доказів визнання недійсним укладеного договору між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Не надано також доказів розірвання цього договору за ініціативою третьої особи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір укладено ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , а тому в силу вимог ч.2 ст. 65 СК України має бути визнано недійсним, колегія суддів зазначає, що такі доводи є помилковими з урахуванням наступного.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Вказана позиція закріплена в Постанові Верховного суду від 5 листопада 2020 року в справі № 619/761/18, а тому в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковою до врахування, тому суд першої інстанції правильно її врахував.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, як підставу для недійсності кредитного договору, колегія суддів вважає, що такі твердження позивачів не відповідають дійсності.

Так, відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування» оцінка кредитоспроможності споживача здійснюється на підставі достатньої інформації, отриманої від споживача, та, за необхідності, на основі інформації, законно отриманої з інших джерел.

Позивачі зазначали, що заява-договір приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк», в якій вказано про сукупний місячний дохід ОСОБА_2 не відповідає дійсності, адже така заява не підписана нею. Однак, дані твердження не відповідають дійсності, оскільки примірник заяви ПАТ «Таскомбанк» є підписаним та зберігається в нього, копія заяви з підписом ОСОБА_2 міститься в матеріалах справи (а.с. 74).

Таким чином, твердження апелянтів про порушення ТОВ «ФК ЦФР» вимог ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставними, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно доводів позивачів про недоведеність порушення ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» вимог ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині не ознайомлення позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками, вказавши, що зазначена позивачем інформація не відповідає дійсності, оскільки до позовної заяви самі позивачі надали наявну у них копію Заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР».

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

На виконання вказаної вимоги законодавства ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було надано необхідну інформацію, про що позивач ОСОБА_2 власноручно підписалася під заявою-анкетою на отримання кредиту та інших послуг та в Паспорті кредиту. Ці документи позивачі додали до своєї позовної заяви (а.с. 22-23).

Стосовно ненадання позивачу ОСОБА_2 проекту кредитного договору перед його укладенням, то в силу вимог ч.9 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язок надання проекту кредитного договору виникає лише після отримання вимоги споживача, а жодних доказів, що ОСОБА_2 подавала таку вимогу ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перед укладенням кредитного договору матеріали справи не містять.

Щодо порушення вимог частини 7 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» в частині друку паспорту кредиту дрібним шрифтом, то стороною позивачів не надано доказів наявності у позивачки вади зору, які унеможливили сприйняття нею змісту договору. Не надано також доказів, що позивачка зверталась із клопотанням про надання їй іншого примірника з більшим шрифтом та їй у цьому було відмовлено.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про споживче кредитування» інформація, наведена у паспорті споживчого кредиту, викладається шрифтом одного розміру і типу та в одному форматі друку. За бажанням споживача зазначена інформація може бути надана йому на належному йому електронному носії інформації або електронною поштою.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що ОСОБА_2 висловлювала якимось чином бажання отримати паспорт кредиту на електронний носій чи на електронну пошту, що дозволило б прочитати її в більшому форматі. Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 на момент укладення кредитного договору мала будь-які суттєві вади зору.

Стосовно наявності у позивача ОСОБА_2 такого захворювання як деменція, внаслідок чого вона не усвідомлювала своїх дій при укладенні кредитного договору, то слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 203 ЦК Українимістить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

Порядок обмеження цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Стаття 225 ЦК Українивизначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Норми статті 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 16 вересня 2021 року у справі №496/2925/17 (провадження № 61-4247св21), від 16 лютого 2022 року у справі №755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21), що свідчить про усталену практику.

У частині першій статті 103 ЦПК Українивизначено сукупність умов, за яких суд призначає експертизу у справі: зокрема, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Враховуючи, що для встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними необхідні спеціальні знання у психіатрії, допустимим засобом доказування є саме висновок експерта з поставлених питань.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Тобто психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.

Разом з тим, матеріали справи не містять висновку експерта чи судового рішення про обмеження ОСОБА_2 в цивільній дієздатності, а тому посилання в позові на наявність у неї захворювання не спростовують висновків суду першої інстанції щодо правильного вирішення даної справи по суті.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та мотивованого висновку про те, що позивачами не доведено підстав для задоволення позову, пред`явленого до кредитора, в частині визнання недійсним кредитного договору.

Оскільки у справі не були встановлені неправомірні відповідачів, позовні вимоги про стягнення з них моральної шкоди також не підлягають задоволенню, що правильно встановлено судом.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання до третьої особи ФОП ОСОБА_3 повернути отримані грошові кошти на користь кредитора, оскільки ФОП ОСОБА_3 не є стороною цього спору, а саме відповідачем.

Відповідно ж до 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права висновків судді першої інстанції не спростовують і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» - адвокат Канюк Я.Ю. у відзиві на апеляційну скаргу, направленому до суду апеляційної інстанції 15 червня 2022 року, просив стягнути з позивачів витрати на правничу допомогу понесені в апеляційному суді в розмірі 4 000 грн.

Розглядаючи вказану заяву представника відповідача колегія суддів зважає на те, що згідно положень п. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи слідує, що адвокатом Канюк Я.Ю. у відповідності до вимог абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України не було зроблено заяву про те, що ним буде подано докази про понесені судові витрати на правничу допомогу під час розгляду справі у суді апеляційної інстанції.

Так, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається із наданих суду першої інстанції доказів понесення витрат на правову допомогу, які були надані представником ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»- адвокатом Канюк Я.Ю. обумовлено умовами договору на правничу допомогу, а саме згідно із п. 4.1 договору № 2 про надання правової допомоги від 3 лютого 2021 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АБ «Канюка Ярослава», за надані послуги клієнт сплачує бюро винагороду в розмірі передбаченому в додатках до цього договору.

Відповідно до п. 1 (є) додатку № 1 до договору № 2 про надання правової допомоги від 3 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АБ «Канюка Ярослава», за послуги (правничу допомогу), що надаються бюро, клієнт сплачує бюро плату, що являє собою гонорар (винагороду) в наступному розмірі - підготовка апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу - 4 000 грн.

Відповідно до п. 4.3 договору № 2 про надання правової допомоги від 3 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АБ «Канюка Ярослава», бюро виставляє рахунок клієнту після підписання представниками кожної зі сторін акта надання послуг правової допомоги та у випадках передбачених п. 4.5 цього договору.

Відповідно до п. 4.5 договору № 2 про надання правової допомоги від 3 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АБ «Канюка Ярослава», акт про надання правової допомоги вважається підписаним, якщо протягом 5 днів з моменту його отримання клієнтом, останній не надав бюро письмові аргументовані заперечення на акт.

Тобто, безпосередньо умовами договору про надання правової допомоги передбачено, що підставою для оплати витрат на правничу допомогу має бути виставлений рахунок після підписання акта, який підтверджує факт належного надання послуг правової допомоги.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутній акт надання послуг правової допомоги, відсутні докази на підтвердження оплати послуг адвоката.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 198 постанови від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відмовляючи у відшкодуванні витрат на правову допомогу за умови не надання доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, витрати на правничу допомогу не підтверджені належним чином, а тому вимоги про стягнення 4 000 грн витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню. При цьому слід урахувати, що наведений в договорі про надання правничоїдопомоги перелік послуг не є доказом щодо фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року у справі № 671/1957/20.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про відшкодування витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К. П. Приходько
С.О. Журба