Справа № 211/6529/21
Провадження № 2/211/1313/22
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
01 липня 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про звільнення майна з-під арешту,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Довгинцівського відділу ДВС та просить суд зняти арешт з нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 11.03.2010,у тому числі й з квартири АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача вчинити дії по вилученню обтяження, посилаючись на перешкоди в розпорядженні належним йому майном. В обґрунтування вимог зазначив, що він на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.04.2018 є власником квартири АДРЕСА_1 . При купівлі-продажу квартири йому стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно нього наявні два записи про обтяження: номер обтяження 8930331 зареєстрований 31.07.2009 на підставі постанови державного виконавця Довгинцівського ВДВС від 31.07.2009 про арешт майна боржника та номер обтяження 9618825 зареєстровано 15.03.2010 на підставі постанови державного виконавця Довгинцівського ВДВС від 11.03.2010 про арешт майна боржника. У зв`язку з наявністю цих записів про обтяження, під арештом опинилась і його квартира, що обмежує його права власника відносно всього нерухомого майна, яке він має та яким він буде володіти у майбутньому. Він не є боржником у виконавчому провадженні, неодноразово намагався вилучити запис про обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно, однак не зміг домогтися цього від відповідача. На його записи виконавча служба повідомляє про відсутність виконавчих проваджень на теперішній час, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, надати більш детальну інформацію неможливо. Тому оскільки він не є учасником виконавчого провадження, просить задовольнити вимоги.
Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 15 квітня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».
В судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України.
До суду надійшов відзив на позов Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в обґрунтування якого зазначено, що на виконанні у Довгинцівському відділі ДВС перебувало виконавче провадження ВП № 24436472 з примусового виконання судового наказу № 2н-1016 від 13.03.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Приватбанк» боргу в сумі 3 454,85 грн., яке було закінчено на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач повинен був подати до суду скаргу в порядку ст. 447 ЦПК України, так як станом на дату накладення арешту він був стороною виконавчого провадження боржником, тому не може пред`являти позов про зняття арешту, оскільки законодавством України передбачено інший спосіб судового захисту. До того ж позивач зазначає, що він не знає, що за борги у нього були, не пам`ятає нічого та вже все сплачено. Однак він ознайомлений щодо перебуванні на виконанні в Довгинцівському ВДВС виконавчого провадження, йому було запропоновано звернутися до стягувача за довідкою, однак він відмовився, що свідчить про неможливість встановити повне виконання судового рішення. Тому просить відмовити в задоволенні вимог.
Представник третьої особи Акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк» надав до суду письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначено, що в провадженні Довгинцівського ВДВС перебувало виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку за виконавчим листом № 2н-1016 від 13.03.2010 виданого Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу заборгованості загальною сумою 3 454,85 грн., виконавче провадження було відкрито 11.03.2010. 27.02.2012 ВП 28789319 про стягнення вказаної заборгованості було завершено по факту, борг стягнуто в повному обсязі. Також було відкрито виконавче провадження на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про забезпечення позову № 2-4070/09 про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 . Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 520/7100/19,заявлені вимоги ОСОБА_1 не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, атк як все його майно арештоване державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України. До того ж один з арештів було накладено на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про забезпечення позову № 2-4070/09, а позивач не надав доказів того, що він звертався до суду з клопотанням про зняття арешту з майна в порядку ст. 158 ЦПК України. Тому просять відмовити в задоволенні вимог.
Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки учасники процесу були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.
Як встановлено судом, 13 березня 2008 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2008 року винесено судовий наказ по справі № 2н-1016/2008 про стягнення із ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № KKXRRX07310291 від 14.03.2007 в сумі 3 414,35 грн. та судові витрати по справі.
11 березня 2010 року державним виконавцем Довгинцівського ВДВС Ковалик М.Ф. відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового наказу, постановою державного виконавця від 27.02.2012 закінчено виконавче провадження № 28789319 на підставі пункту 8 статті 49 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується наданими АТ КБ «ПриватБанк» письмовими доказами.
Крім того, на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.05.2009 по справі № 2-4070/09 про накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_1 , державним виконавцем Довгинцівського ВДВС Ковалик М.Ф. 24.03.2009 винесено відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення.
В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підставами накладення арештів на все нерухоме майно ОСОБА_1 є постанови державного виконавця Довгинцівського ВДВС Ковалик М.Ф. від 31.07.2009 та від 11.03.2010 про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Встановивши, що позивач є боржником у виконавчих провадженннях, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Оскільки, згідно письмових доказів по справі, обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчих проваджень, де позивач був боржником, ним неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 554/7908/17-ц (провадження № 61-4357св19).
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 липня 2022 р.

Суддя Н.Г.Середня