Справа № 758/619/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді Ковбасюк О.О.

за участю секретаря судового засідання Макарчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про поновлення строку на звернення до страхової компанії та стягнення суми збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

17.01.2022 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.01.2013 на території Олександрійського району Кіровоградської області, відбулось зіткнення автомобілів, серед яких був і належний позивачу на праві приватної власності автомобіль CHEVROLET NIVA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він особисто керував. ДТП сталось внаслідок порушення Правил дорожнього руху громадянином ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ-21099 реєстраційний номер НОМЕР_2 , що встановлено судовим рішенням, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в АТ «СК «Країна» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування №АВ/9407099 від 06.06.2012. Позивач звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП, однак йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п. 37.1.4 п.37.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пропуском ним строку для звернення до страхової компанії з метою страхового відшкодування. Позивач вказує на те, що причини пропуску такого строку є поважними, оскільки він зміг звернутися до страховика лише після встановлення вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.09.2017, якою останнього було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України, та після ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень за його позовом до винуватця ДТП про відшкодування майнової шкоди. З огляду на наведене, позивач просить поновити йому пропущений строк для звернення до страхової компанії та стягнути з відповідача на його користь суму збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 50000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2022 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О.

Ухвалою судді від 20.01.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

31.01.2022 на адресу суду від позивача надійшла заява з додатками про усунення недоліків.

Ухвалою судді від 04.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив.

Представник відповідача у встановлений судом строк подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з урахуванням того, що позивач звернувся до відповідача із пропуском однорічного строку для подання заяви на виплату страхового відшкодування, а тому рішення АТ «СК «Країна» про відмову у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на вимогах закону.

У судове засідання позивач не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті другої ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено судом, у провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувало кримінальне провадження №000061 від 04.01.2013 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України, у якому ОСОБА_1 був визнаний потерпілим.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.09.2017, постановленою у справі №398/4055/15-к, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, та вказане кримінальне провадження закрито.

Цією ж ухвалою роз`яснено потерпілому та цивільному позивачеві право пред`явити позов окремо у порядку цивільного судочинства.

Встановлено також, що у подальшому ОСОБА_1 звернувся до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ПАТ «СК «Країна», про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 143403,17 грн.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 26.03.2021, ухваленим у справі №399/334/18, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.08.2021 вказане судове рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови суду, апеляційний суд, не вдаючись у дослідження обставин справи, прийшов до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки ПрАТ «СК «Україна» не було притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача. Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції помилково вдався до дослідження обставин справи та розгляду справи по суті, зокрема, визначив розмір страхової суми за шкоду, враховуючи ту обставину, що в даній справі неналежний склад осіб. Залишення оскаржуваного судового рішення в силі, на думку колегії суддів, призвело б до перешкоджання захисту порушених прав ОСОБА_1 у випадку його звернення з позовом до належного складу осіб, зокрема, до ПрАТ «СК «Україна», оскільки визначена судом сума відшкодування у розмірі 34464,02 грн. позбавить позивача права доводити у подальшому визначений ним розмір матеріальних збитків у сумі 143403,17 грн.

Як убачається з ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.09.2017, ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що 04.01.2013 близько 10 год. керував належним йому автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись на 33 км автодороги Знам`янка - Луганськ - Ізварино зі сторони м. Олександрії в напрямку м. Знам`янка на території Олександрійського району Кіровоградської області, грубо порушуючи п. п. 1.4, 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху України під час руху, ігноруючи вимоги безпеки дорожнього руху, проявив власну необережність і недбалість, невірно відреагував на зміну дорожньої обстановки, перед початком виконання маневру обгону, не впевнився у безпеці свого виїзду на смугу зустрічного руху, а саме, що смуга, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, виїхав на смугу зустрічного руху та почав здійснювати обгін тракторів ЮМЗ-6 АКМ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , та ЮМЗ-6 АКМ, реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_4 , котрі рухались у попутному напрямку. ОСОБА_2 , створюючи аварійну ситуацію для інших учасників дорожнього руху, під час виконання обгону, виявивши, що по зустрічній смузі руху в зустрічному йому напрямку рухається автомобіль SUBARU Tribeca, реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_5 , через власну необережність та недбалість, не врахував дорожні умови та не вибрав безпечну швидкість руху, щоб мати можливість постійно контролювати рух транспортного засобу та його напрямок, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, в результаті чого, вчасно не встиг завершити виконуваний маневр (обгону), та допустив зіткнення з автомобілем SUBARU Tribeca, реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_5 , чим грубо порушив вимоги п. п. 10.1, 12.1, 14.2 (в) і (г) ПДР. Після зіткнення некерований автомобіль SUBARU Tribeca, реєстраційний номер НОМЕР_5 , виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з транспортними засобами, котрі рухались у зустрічному йому напрямку, а саме тракторами ЮМЗ-6 АКМ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 та ЮМЗ-6 АКМ, реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_4 , котрі рухались у попутному напрямку, та автомобілем СНЕVROLET NIVA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 . У свою чергу, після зіткнення, некерований автомобіль ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , виїхав на праве узбіччя щодо свого напрямку руху, де допустив перевертання. У результаті ДТП пасажир автомобіля SUBARU Tribeca, реєстраційний номер НОМЕР_5 , ОСОБА_6 , отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, як такі що викликали тривалий розлад здоров`я. Дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до протоколу огляду автотранспорту від 04.01.2013 на автомобілі СНЕVROLET NIVA, реєстраційний номер НОМЕР_1 виявлено механічні пошкодження.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу власником СНЕVROLET NIVA, 2004 року випуску, є ОСОБА_1 .

Згідно з полісом №АВ/9407099 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована. Строк дії договору страхування з 06.09.2012 по 05.09.2013. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн.

Відповідно до висновку експерта №673 від 27.03.2015, складеного за результатами судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи: 1) в розглянутій дорожній обстановці належні дії водія а/м ВАЗ-21099 ОСОБА_2 регламентувались вимогами п.п. 2.3 (б), 10.1 та 14.2 (в) ПДР; 2) керуючись вимогами п.п. 2.3 (б), 10.1 та 14.2 (в) Правил дорожнього руху, тобто рухаючись в межах правої сторони проїзної частини не здійснюючи маневру обгону, водій автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_2 в дорожній обстановці, що передувала ДТП, мав технічну можливість уникнути зіткнення з зустрічним автомобілем SUBARU Tribeca; 3) формально, в даній дорожній обстановці, з метою забезпечення безпеки руху, водій автомобіля SUBARU Tribeca ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно вимогам п. 12.3 ПДР; 4) фактичні дії водія автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_2 , які виразились в виїзді на смугу зустрічного руху - обумовили неминучість зіткнення для водія автомобіля SUBARU Tribeca ОСОБА_5 , тому, що будь-які односторонні його (водія Кушнір) дії по уникненню ДТП, передбачені п. 12.3 Правил (гальмування, маневр) - не виключали зіткнення. У цьому зв`язку, регламентація належних дій водія автомобіля SUBARU Tribeca ОСОБА_5 по запобіганню зіткнення з моменту об`єктивно можливого виявлення небезпеки для руху вимогами п. 12.3 Правил, з технічної точки зору - формальна; 5) результати проведеного експертного дослідження технічної можливості у водіїв запобігти настання ДТП, яка розглядається, означають, що в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів знаходяться невідповідні вимогам пп. 10.1 і 14.2 (в) ПДР дії водія автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_2 .

У висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №9-36/9-56 від 31.07.2015 (Питання № 23) зазначено, що відповідно до заданого у вихідних даних механізму розвитку даної дорожньо-транспортної ситуації невідповідності дії водія автомобіля ВАЗ-21099 н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_2 вимогам п.п. 10.1 та 14.2 ПДР України з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Згідно з ч.4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведене, вищевказані обставини не підлягають доказуванню в межах розгляду даної справи.

Судом також встановлено, що 05.11.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до АТ «СК «Країна» із заявою №26366 про виплату страхового відшкодування за фактом пошкодження належного йому автомобіля СНЕVROLET NIVA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.01.2013.

Листом №25933 від 30.11.2021 страховою компанією позивачу у виплаті страхового відшкодування було відмовлено на підставі п.п. 37.1.4 п.37.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пропущенням ним річного терміну звернення із заявою до страховика.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що вказаний строк пропущений ним із поважних причин, оскільки він зміг звернутися до страховика із відповідною заявою лише після встановлення вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.09.2017 та після ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень за його позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, а тому наявні підстави для стягнення суми страхового відшкодування з відповідача.

Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20), у якій Верховний Суд зазначив наступне.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим, у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Із урахуванням вищенаведеної позиції Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що наведені позивачем доводи щодо поважності пропуску ним річного строку для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є обґрунтованими, оскільки пропуск встановленого Законом строку стався не з вини з позивача, з незалежних від нього причин, що було пов`язано із розглядом судових справ першими та апеляційної інстанцій, а дії позивача свідчать про його добросовісну поведінку.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у виплаті позивачеві страхового відшкодування відповідачем АТ «СК «Країна» було відмовлено неправомірно, відмова відповідача не ґрунтується на нормах чинного законодавства та суперечить принципам обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, одним з яких є захист майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до висновку експерта №2565/20-27, складеного за результатами судової автотоварознавчої експертизи, призначеної у цивільній справі №399/334/18, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу СНЕVROLET NIVA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 34464, 02 грн., що дорівнює вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу станом на 03.02.2020.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин, у тому числі щодо розміру завданого позивачеві збитку, стороною відповідача до суду не надано.

При цьому судом враховується, що згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Із урахуванням встановлених обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, та вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 34 464, 02 грн.

Що стосується позовних вимог про поновлення строку на звернення до страхової компанії, то суд вважає, що такі вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на нормах закону, а тому вони задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 684,75 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 23, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про поновлення строку на звернення до страхової компанії та стягнення суми збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 матеріальний збиток у розмірі 34 464, 02 грн. (тридцять чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні дві копійки) та судовий збір у розмірі 684,75 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін по справі:

позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

відповідач - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», місцезнаходження: м. Київ, вул. Електриків, 29-А, .

Повний текст рішення складено 21.11.2022.

Суддя О. О. Ковбасюк