Провадження № 2/463/254/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення неустойки, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості з неустойки в сумі 39202,99 гривень та судових витрат.

Позов мотивує тим, що 22 грудня 2015 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л- 9932-15, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в строкове платне користування приміщення загальною площею 27,2 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням приміщень для господарських потреб. Згідно з п. 4.1. термін договору оренди визначено до 31 грудня 2018 року. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року у справі № 463/2363/17 з ОСОБА_3 на користь Управління комунальної власності стягнуто заборгованість за вказаним договором оренди в розмірі 64777,16 гривень та неустойку в розмірі подвійної плати за користування річчю в розмірі 27263,06 гривень за період по 31 липня 2019 року, а всього - 92040,22 гривень. Позивач вказує, що також цим рішенням суду було встановлено, що договір було припинено у зв`язку із закінченням терміну його дії 31 грудня 2018 року та зобов`язано ОСОБА_3 звільнити нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,2 м. кв., від належного йому майна, заборонивши йому користуватися цими приміщеннями. 1 квітня 2021 року відповідач здав об`єкт оренди по акту приймання-передачі. Позивач зазначає, що відповідачем при укладенні договору взято на себе низку зобов`язань, в тому числі своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (п.7.2), проте відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав. Вказує, що з 1 серпня 2019 року до 1 квітня 2021 року відповідач незаконно користувався приміщенням, що було об`єктом оренди за договором, а відтак згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України позивач як наймодавець має право вимагати від нього сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Звертає увагу на те, що відповідно до довідки про заборгованість № 4-2302-27020 від 9 серпня 2021 року станом на 6 серпня 2021 року відповідач має заборгованість за договором у сумі 39202,99 гривень, що складається з неустойки з 1 серпня 2019 року по 1 квітня 2021 року, розмір якої порахований шляхом подвоєння суми, яка сплачувалась би за користування приміщенням, якби договір оренди був чинним. Також зазначає, що хоча відповідач користувався об`єктом оренди до 1 квітня 2021 року, неустойка йому нарахована лише за користування до 16 березня 2020 року, оскільки відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 березня 2020 року № 287 на період з 17 березня 2020 року до завершення карантину, передбаченого відповідними рішеннями Львівської міської ради та її виконавчих органів, на території м. Львова не нараховується та не сплачується орендна плата за користування нежитловими приміщеннями, які належать до власності територіальної громади м. Львова. Згідно з пунктом 2.1 Ухвали ЛМР № 121 від 25 лютого 2021 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 28 квітня 2020 № 6464 «Про заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період дії карантину» дія цієї ухвали поширюється з 17 березня 2020 року до 28 лютого 2021 включно. Відтак відповідно до вищезазначеної Ухвали ЛМР з березня 2021 відповідачу було відновлено нарахування за користування приміщенням у АДРЕСА_1 , на умовах договору оренди № Л-9932-15. Крім того, звертає увагу суду на те, що згідно вказаної вище ухвали ЛМР від 28 квітня 2020 року неустойка по договору оренди № Л-9932-15 за період з 17 березня 2020 року по 28 лютого 2021 року не нараховувалась. Також вказує, що вірність розрахунку боргу за попередній період - довідки № 4-2302-2066 від 2 вересня 2019 року, яка долучалась до матеріалів справи № 463/2363/17, і правильність розрахунків такої було встановлено рішенням суду в зазначеній справі.

Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 10 вересня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено у такій судове засідання з повідомленням (викликом) осіб.

13 грудня 2021 року відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Зазначає, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року у справі № 463/2363/17, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги, не набрало законної сили, оскільки на це рішення подана апеляційна скарга, а отже посилання позивача на ч. 4 ст. 82 ЦПК України є безпідставними та незаконними. Вказує, що позивач подаючи свій позов до Личаківського районного суду м. Львова, який був автоматично розподілений 10 вересня 2021 року, знав, що у справі № 463/2363/17 ним подано апеляційну скаргу та 19 липня 2021 року апеляційним судом було відкрито апеляційне провадження за такою.

Також вказує, що звертаючись до суду з позовом про стягнення неустойки позивач зазначає неправдиву інформацію про те, що договір оренди № Л-9932-15 був розірваний, оскільки в процесі розгляду Личаківським районним судом м. Львова справи № 463/2363/17 позивач відмовився від позовної вимоги про розірвання договору оренди, окрім того суд не забороняв йому користуватись орендованими приміщеннями. Щодо твердження позивача, що рішенням суду у справі № 463/2363/17 встановлено, що договір оренди № Л-9932-15 було припинено у зв`язку із закінченням терміну його дії 31 грудня 2018 року наголошує, що дане судове рішення не набрало законної сили. Вказує, що в процесі розгляду справи № 463/2363/17 він заперечував проти позову саме з огляду на те, що договір оренди № Л-9932-15 від 31 грудня 2018 року не припиняв своєї дії, а був пролонгований в силу норми ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у зв`язку з відсутністю заяви позивача, як орендодавця, про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору. Вважає, що про відсутність протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору заяви позивача про припинення договору оренди № Л-9932-15, що містив би волевиявлення орендодавця, свідчить зміст листів позивача, як орендодавця, а саме лист № 2302-560 від 1 лютого 2019 року, в якому зазначено що згідно бази даних нарахування орендних платежів обліковується діючий договір оренди № Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року на нежитлові приміщення півпідвалу загальною площею 27,2 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , термін дії якого встановлено до 31 грудня 2018 року. Зазначалось, що орендарем вчасно подано звернення щодо продовження вищезазначеного договору оренди, і що після додаткового опрацювання, питання щодо продовження вищезазначеного договору оренди буде розглянуто на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова. Також лист № 2302-вих-1200 від 4 березня 2019 року, яким повідомлялось, що його звернення розглянуто 20 лютого 2019 року на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова і вирішено відмовити у продовженні договору оренди нежитлових приміщень півпідвалу, загальною площею 27,2 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та про необхідність повернення орендованого приміщення. Відтак вказує, що рішення позивача, як орендодавця, про відмову в продовженні договору оренди було прийняте лише 4 березня 2019 року, оскільки рішення комісії має рекомендаційний характер, а зазначений лист підписаний керівником позивача. На думку відповідача з наведеного слідує, що оскільки лист про відмову в продовженні договору оренди та необхідність повернення орендованого приміщення датований 4 березня 2019 року то орендодавцем таке рішення прийнято значно пізніше дати 31 січня 2019 року, яка є граничною для такого повідомлення, а отже, в силу ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, оскільки він продовжував відкрито користуватись нежитловими приміщеннями півпідвалу, загальною площею 27,2 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене вважає, що вимога про стягнення з нього неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди після, нібито, припинення договору, є безпідставною та незаконною.

Зазначає, що твердження позивача про те, що договір був розірваним, є нелогічним та безпідставним, оскільки ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2017 року у справі № 463/2363/17 за клопотанням представника позивача закрито провадження у справі в частині вимог про розірвання договору оренди від 22 грудня 2015 року № Л-9932-15.

Окрім того вважає, що позивачем невірно визначено періоду, в якому не нараховується та не сплачується орендна плата у зв`язку з карантином. Так рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 березня 2020 року № 287, відповідно до якого на період з 17 березня 2020 року до завершення карантину, передбаченого відповідними рішеннями Львівської міської ради та її виконавчих органів, на території м. Львова не нараховується та не сплачується орендна плата за користування нежитловими приміщеннями, які належать до власності територіальної громади м. Львова, на сьогоднішній день є чинним і до нього не вносились зміни, рішення про завершення карантину також не приймались. Відтак на думку відповідача з цього слідує, що обмеження строку, в якому не нараховувалась орендна плата датою 28 лютого 2021 року є безпідставним, оскільки ухвала Львівської міської ради від 25 лютого 2021 року № 121, на яку посилається позивач, була оприлюднена 5 березня 2021 року та відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» така набрала чинності 6 березня 2021 року. Також наголошує, що не дивлячись на прийняття ухвали від 25 лютого 2021 року № 121 рішення виконавчого комітету від 27 березня 2020 року № 287 залишилось чинним та в нього не вносились зміни щодо закінчення терміну коли орендна плата не нараховується та не сплачується.

Також звертає увагу на висновок Верховного суду, який він зробив у постанові від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 про те, що відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. Вказує, що позов про стягнення з нього неустойки є безпідставним та незаконним оскільки в неповерненні об`єкта оренди відсутня його вина. Личаківський районний суд м. Львова, при розгляді справи № 463/2363/17 виніс 26 жовтня 2017 року ухвалу, якою зупинив провадження у цивільній справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди, виселення та стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, про зміну нікчемного пункту договору, до набрання законної сили рішення у справі № 461/5666/17 за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання дій протиправними, що перебувала в провадженні Галицького районного суду м. Львова. Зазначена ухвала була мотивована тим, що він оспорював п. 1 ухвали Львівської міської ради від 27 червня 2013 року № 2472 про внесення змін до ухвали Львівської міської ради від 7 червня 2007 року № 897, в частині дискримінаційного п. 78 додатку № 2 «оренді ставки за використання нерухомого комунального майна», яким визначається розмір орендної оплати за користування спірним приміщенням. Рішення у цій адміністративній справі впливає на розмір орендної плати по даному договору, в тому числі на існування заборгованості. Не погоджуючись з рішеннями судів у справі № 461/5666/17, він подав касаційну скаргу на постанову Галицького районного суду м. Львова від 6 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року. Ухвалою Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 27 квітня 2018 року у справі № 461/5666/17 (адміністративне провадження № К/9901/48601/18) за результатами перевірки його касаційної скарги на постанову Галицького районного суду м. Львова від 6 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року відкрито касаційне провадження, однак його касаційна скарга до сьогоднішнього дня не розглянута. Зазначає, що подання ним касаційної скарги було добросовісним використанням своїх процесуальних прав та він справедливо розраховував, що остаточне рішення Верховний Суд постановить у визначений законом строк, чи в близький до нього розумний строк. Остаточне рішення Верховного суду було б вирішальним у прийнятті ним рішення щодо подальшого користування орендованим приміщенням, яке він використовував для господарських потреб і яке йому було необхідним, оскільки за адресою, де він зареєстрований, у нього немає підвалу. Зазначає, що повернення орендованого нежитлового приміщення мало б для нього негативні наслідки, оскільки ставали б невирішеними питання зберігання речей домашнього вжитку, побутових речей, продуктів харчування і т.п. Користування цим орендованим приміщенням з орендною платою, визначеною за ставкою 12%, ставало вкрай обтяжливим з огляду на здорожчання життя, в т.ч збільшення витрат на оплату комунальних послуг, на ліки та харчування. Відтак вказує, що за таких умов, у випадку задоволення моєї касаційної скарги, він мав би змогу вирішити питання подальшої оренди, а при залишенні його касаційної скарги без задоволення повернув би приміщення орендодавцю (балансоутримувачу), оскільки всі законні засоби захисту на національному рівні були б вичерпані. Відтак вважає, що використання ним процесуального права на подачу касаційної скарги та легітимне очікування постановлення Верховним судом остаточного рішення, не може бути кваліфіковане як його винні діяння у неповерненні об`єкта оренди. Вказує, що те, що він не дочекавшись постановлення Верховним судом рішення за його касаційною скаргою, повернув орендодавцю об`єкт оренди, та сплатив орендодавцю визначену судом першої інстанції суму, не свідчить про визнання ним позовних вимог та погодження з рішенням суду першої інстанції до набрання ним законної сили, оскільки він був поставлений у становище, за якого без його вини посягали на його власність (кошти) і з кожним днем сума, яку нараховує позивач, збільшувалась.

В судовому засіданні 17 грудня 2021 року представником позивача Мартиняк Р.М., що діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в порядку самопредставництва органу, подала клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення в апеляційному порядку справи № 463/2363/17.

Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року за клопотанням представника позивача провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 463/2363/17 за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, виселення із нежитлових приміщень та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, про зміну нікчемного пункту договору.

27 травня 2022 року представник позивача Карасюк М. подала до суду клопотання про поновлення провадження зазначивши, що постановою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року залишено без змін.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом було встановлено, що 22 лютого 2022 року Львівським апеляційним судом дійсно винесено постанову в справі № 463/2363/17, якою апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року залишено без змін (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/103841130). Дана постанова апеляційного суду набирала законної сили з дня її прийняття, а відтак судове рішення у справі № 463/2363/17 набрало законної сили того ж дня 22 лютого 2022 року.

У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 30 травня 2022 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 червня 2022 року.

В судовому засіданні 22 червня 2022 року розгляд справи було відкладено за клопотанням сторони відповідача на 4 липня 2022 року.

Протокольною ухвалою судового засідання 4 липня 2022 року сторону позивача було зобов`язано надати рішення виконавчого комітету ЛМР, у зв`язку з чим оголошено перерву до 13 липня 2022 року.

У судовому засіданні 13 липня 2022 року представник позивача Карасюк М.В., що діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в порядку самопредставництва органу, позов підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача Когут Л.І., яка діє на підставі ордеру серії ЛВ № 163844 від 24 листопада 2021 року, позов заперечила з мотивів, викладених у відзиві, та в задоволенні такого просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так судовим розглядом встановлено, що 22 грудня 2015 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_3 укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-9932-15, згідно умов якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення загальною площею 27,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням приміщень для господарських потреб.

Відповідно до п. 4.1. термін договору оренди був визначений з 1 січня 2016 року до 31 грудня 2018 року включно.

Пунктом 4.7 договору оренди було передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Аналогічно згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому згідно з положеннями розділу 9 вказаного договору, зокрема пунктів 9.1, 9.3, 9.4, 9.5 такого, повернення орендодавцю об`єкту оренди здійснюється зокрема після закінчення терміну дії договору. У такому разі об`єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем протягом 15 днів з часу закінчення строку дії договору. При передачі об`єкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписують орендар та балансоутримувач та об`єкт оренди вважається переданим орендодавцю з часу підписання акту здачі-приймання.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року у справі № 463/2363/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, з ОСОБА_3 стягнуто на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської заборгованість за договором оренди № Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року в розмірі 64777,16 гривень та неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю в розмірі 27263,06 гривень, а всього - 92040,22 гривень, а також виселено ОСОБА_3 із нежитлових приміщень загальною площею 27.2 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому у даному рішенні суд встановив, що орендодавцем на адресу орендаря було надіслано повідомлення № 2302-вих-162 від 14 січня 2019 року, в якому орендодавець повідомив відповідача про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов`язок відповідача протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості - погасити її в повному обсязі.

Апеляційний суд у своїй постанові від 22 лютого 2022 року підтримав висновки суду першої інстанції зазначивши, що Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, з дотриманням умов договору та вимог закону, протягом місяця після закінчення терміну дії договору оренди, своїм листом № 2302-вих-162 від 14 січня 2019 року, адресованим орендарю ОСОБА_3 , повідомило про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди, а отже, підстав для висновку про продовження укладеного між сторонами договору оренди немає.

Відтак з наведеного вище вбачається, що договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року припинив свою дію у зв`язку із закінченням визначеного терміну дії договору оренди, а відтак відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний був повернути орендодавцю об`єкт оренди - нежитлові приміщення загальною площею 27,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, як вбачається з акту приймання-передачі від 1 квітня 2021 року, ОСОБА_3 здав, а балансоутримувач ЛКП «Господар» в особі директора Таракулова В.Е. прийняв, нежитлові приміщення під індексами 6-1, 6-2, 6-3, 6-4, загальною площею 27,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , лише 1 квітня 2022 року.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також пунктом 10.1 договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Згідно з ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Аналіз у взаємозв`язку частини першої статті 759 ЦК України та частини першої статті 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що об`єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї з подій, вказаних в п. 9.1 цього договору (закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання). Відповідно до п. 9.4 при передачі об`єкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується сторонами.

Як встановлено судом з матеріалів справи та наданих учасниками справи пояснень, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради вжило всіх необхідних заходів, зі свого боку, а саме повідомило про припинення договору, - в межах місячного строку, встановленого законодавством, та зазначило про необхідність повернення орендованого приміщення по акту приймання-передачі, та сплатити наявну заборгованість. Проте відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення орендованого майна та оформлення повернення наймачем орендованого майна шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна після закінчення дії договору у визначений в ньому строк і лише 1 квітня 2021 року повернув об`єкт оренди, що стверджується актом приймання-передачі від 1 квітня 2021 року.

З довідки № 4-2302-27020 від 9 серпня 2021 року щодо заборгованості відповідача вбачається, що загальний розмір такої становить 39202,99 гривень.

З огляду на те, що відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості чи відомості про відсутність такої, суд, ухвалюючи рішення у справі, приймає вказаний розрахунок позивача як належний та допустимий доказ.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 березня 2020 року № 287 (зі змінами відповідно до рішення № 30 від 9 лютого 2021 року) встановлено, що на період з 17 березня 2020 року до завершення карантину, передбаченого відповідним рішенням Львівської міської ради та її виконавчих органів, на території міста Львова не нараховується та не сплачується орендна плата орендна плата за користування нежитловими приміщеннями, які належать до власності територіальної громади м. Львова (п. 1.1).

Ухвалою Львівської міської ради № 6464 від 28 квітня 2020 року встановлено, що на період часу з 17 березня 2020 року і до завершення карантину, передбаченого відповідними постановами Кабінету Міністрів України, рішеннями Львівської міської ради та її виконавчих органів не нараховується та не сплачується орендна плата орендна плата за користування нежитловими приміщеннями, які належать до власності територіальної громади м. Львова (п. 1.1).

Ухвалою Львівської міської ради № 121 від 25 лютого 2021 року внесено зміни в ухвалу № 6464 від 28 квітня 2020 року та встановлено, що дія цієї ухвали поширюється з 17 березня 2020 року до 28 лютого 2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Ухвала Львівської міської ради № 121 від 25 лютого 2021 року оприлюднена 5 березня 2021 року, а тому набрала чинності лише 5 березня 2021 року.

Враховуючи наведене, позивачем безпідставно нараховано відповідачу неустойку за період часу з 1 по 4 березня 2021 року в розмірі 649,44 гривень (5033,12/31=162,36 розмір неустойки за один день)

Беручи до уваги наведене з відповідача слід стягнути в користь позивача 38553,55 гривень неустойки за період часу з 1 серпня 2019 року до 1 квітня 2021 року.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо відсутності його вини у поверненні об`єкта оренди, оскільки рішення суду в справі № 461/5666/17 набрало законної сили 28 березня 2018 року з часу ухвалення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду. В задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено. У вказаній справі ОСОБА_3 просив визнати протиправним та нечинним від моменту прийняття п. 1 ухвали Львівської міської ради від 27 червня 2013 року №2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07 червня 2007 року № 897» в частині дискримінаційного пункту 78 додатку 2 «Орендні ставки за використання нерухомого комунального майна», як складової частини викладеного в новій редакції додатку 2 «Методика розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова» до ухвали від 07 червня 2007 року №897, яким неправомірно обмежено коло потенційних орендарів приміщень площею не більше як 50 кв.м «під господарські потреби» за орендною ставкою 2% лише мешканцями будинку. Договір № Л- 9932-15 від 22 грудня 2015 року припинено у зв`язку з закінченням терміну дії ще в січні 2019 року. А тому відповідач свідомо не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення об`єкту оренди, у зв`язку з чим повинен сплатити вказану вище неустойку.

Також суд не бере до уваги заперечення сторони відповідача про те, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 березня 2020 року № 287 (зі змінами відповідно до рішення № 30 від 9 лютого 2021 року) встановлено, що на період з 17 березня 2020 року до завершення карантину не нараховується та не сплачується орендна плата за користування нежитловими приміщеннями, які належать до власності територіальної громади м. Львова, оскільки карантин не закінчився, а тому відсутні підстави для нарахування неустойки. Вказане рішення справді передбачає не нарахування та не сплату орендної плати до завершення карантину, передбаченого відповідним рішенням Львівської міської ради та її виконавчих органів. Хоча карантин і не завершився, а в рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 березня 2020 року № 287 не внесено змін, однак ухвалою Львівської міської ради № 121 від 25 лютого 2021 року обмежено такий період 28 лютого 2021 року. Така ухвала підлягає до виконання та застосування в своїй роботі в тому числі виконавчим комітетом і підлягає виконанню всіма орендарями, оскільки на момент розгляду справи відсутня інформація про скасування такої. Крім того, судовим розглядом встановлено, що відповідач свідомо не повернув позивачу об`єкт оренди після завершення терміну дії договору, а тому в даному випадку йдеться про штрафну санкцію, адже неповернення нерухомого майна його власнику, перешкоджає останньому розпоряджатись таким.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище,а також в судовому засіданні, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2232,39 гривень судового збору, тобто 98,34 % розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення неустойки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 38553 (тридцять вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят три) гривні 55 (п`ятдесят п`ять) копійок, а також судові витрати в розмірі 2232 (дві тисячі тридцять дві) гривні 39 (тридцять дев`ять) копійок судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 25558625.

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Суддя: Стрепко Н.Л.