_________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1047/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2022

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Свистуновій Є.С., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Одеської міськради та Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міськради, про припинення сервітуту та виселення -

ВСТАНОВИВ:

Бузницька звернулася до суду з даним позовом, через свого представника адвоката Громадського О.В., у якому просила суд припинити сервітут щодо відповідачів у вигляду користування будинком за адресою АДРЕСА_1 та виселити їх з вказаного будинку.

Позов вмотивовано тим, що вона з 26.01.2021р. є власником вказаного будинку, однак потрапити до нього не може, оскільки у ньому мешкають відповідачі. Вважає, що відповідачі вселилися у будинок зі згоди колишніх власників і по суті набули право сервітуту на проживання у ньому.

Представник позивачки адвокат Громадський О.В., позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідачі відзиві на позов не надали, у засідання повторно не явилися.

Треті особи у засідання своїх представників не направили. Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міськради у вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 22 липня 2020 року позивач уклала з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений Договір позики на певну грошову суму. Пункт 6 Договору вказував на забезпечення позичальником зобов`язань за цим Договором іпотекою житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.5)

Зобов`язання щодо договору позики останній не виконав і 05.10.2020р. позивачка отримала виконавчий напис нотаріуса для здійснення примусового стягнення неповерненої позики, за яким пропонувалося звернути стягнення на предмет іпотеки.

В подальшому позивачка 21.01.2021р. склала на ім`я Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В.В., в рамках виконавчого провадження №63276106, заяву про згоду на залишення за собою нереалізованого майна, а саме земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 .

26.01.2021р. позивачка отримала від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. свідоцтво, згідно якого на підставі Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Качурка В.В. 26.01.2021р., посвідчила, що Бузницькій належить на праві власності земельна ділянка кадастровий номер :33:009:0056 та житловий будинок АДРЕСА_1 . При цьому зазначено, що право власності попереднього власника ОСОБА_4 виникло на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018р.

У вказаному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, що підтверджується Відомостями №П1-110721-ю/л/Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міськради від 14.05.2021р. (а.с.10), при цьому відповідач ОСОБА_5 з 18.01.2008р., а відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дочкою останнього з 23.02.2021р.

Отже відповідач ОСОБА_6 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 задовго до 15.03.2018р.

Згідно ст.29ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

У даному випадку звернення стягнення на житловий будинок відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. від 28 липня 2020 року № 633 та заяви Бузницької (а.с.7-8).

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачекs.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spaceks.r.o. v. The CzechRepublic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelikand оthers v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «ТудорТудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and оthers v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. And оthers v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 31.10.2018р. у справі № 753/12729/15 зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Разом з тим необхідно врахувати, що вказаний вище будинок придбаний Бузницькою при його реалізації приватним виконавцем. Приватний виконавець у рамках виконавчого провадження повинен був встановити і зазначити про обтяження будинку у вигляді проживання у ньому відповідача ОСОБА_7 разом з малолітньою дитиною.

Суд зазначає, що сторона позивачки не надала доказів того, що відповідачі мають у власності інше житло, а суд законодавчо позбавлений можливості збирати докази на власний розсуд.

До посилання сторони позивачки на виписку з домової книги №126 від 11.03.2020р. на ім`я ОСОБА_4 як на відомості відсутності реєстрації відповідачів, суд ставиться критично, оскільки така довідка отримана до укладання позивачкою договору позики з останнім, і приватний виконавець, не був позбавлений можливості отримати таку інформацію з відповідного органу місцевого самоврядування та/або шляхом безпосереднього виходу за адресою будинку.

Суд критично ставиться до посилань позивачки на правову позицію Верховного суду у справах 235/9835/15, 243/7004/17, 243/9627/16, 766/12748/16 та 686/11782/17, оскільки правовідносини які були предметом розгляду у зазначених справах є іншими від даної.

Щодо припинення сервітуту, суд зазначає наступне.

Згідно ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій,конкретно визначеній особі.

Стаття 402 ЦК України зазначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ст.406 ч.1 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи,в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу

власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд вважає посилання позивачки на наявність сервітуту щодо відповідачів безпідставним, оскільки доказів того, що він встановлювався договором, законом, заповітом або рішенням суду щодо них суду не надано.

Таким чином суд не знаходить підстав для задоволення позову.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському Апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.