Березівський районний суд Одеської області
14.12.2022
Справа № 494/1302/22
Провадження № 2/494/434/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У КР А Ї Н И

14 грудня 2022 р. м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого - судді Лебединського С.Й.,

за участю секретаря судових засідань Авдєєвої С.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області «Про визнання права власності на спадкове майно», -

в с т а н о в и в:

Позивач, звернувшись до суду із даним позовом просив визнати за ним - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме право на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , яка залишила після своєї смерті спадкове майно у виді права на земельну частку (пай) у КСП «ЗАРЯ», що було у с. Гуляївка Березівського району Одеської області, розміром 7,18 умовних кадастрових гектара, і житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Своєчасно звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай). У видачі свідоцтва про право на житловий будинок йому було відмовлено, про що нотаріус виніс 27 вересня 2022 р. за №2-31 відповідну постанову «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії». У своїй постанові нотаріус зазначив, що він не надав правовстановлюючий документ на житловий будинок. Проте, на час будування житлового будинку матір`ю у 1950-1970 р. документом, що підтверджував право особи на житловий будинок був витяг з погосподарської книги, яку він надав. Вважав, що його права є невизнаними та підлягають судовому захисту.

Відповідач, в особі виконуючого обов`язки Березівського міського голови проти задоволення позову не заперечував, про що до суду була подана заява відповідного змісту.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали цивільної справи на підставі наданих доказів і доведення перед судом їхньої переконливості, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 24 квітня 2001 р. зроблений відповідний запис №16, що було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Комінтернівського райуправління юстиції Одеської області. Його матір`ю була записана ОСОБА_2 , графа батько не заповнена. Поновлене свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 24 квітня 2001 р..

Також, судом було встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що у книзі реєстрації актів про смерть був зроблений відповідний актовий запис №03. Смерть була зареєстрована виконкомом Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області, свідоцтво про смерть НОМЕР_2 .

Згідно виписки з погосподарської книги виконавчого комітету Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області №4 на 1996-2000 роки, виданої сільським головою 19 серпня 2019 р. за №221/02-20 ОСОБА_2 була головою домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_3 .

Як свідчить з довідки виданої старостою сіл Мар`янівка, Отрадна балка, Сахарове, Софіївка від 30 червня 2022 р. ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 . Проживала та була зареєстрована одна.

Після смерті матері позивача ОСОБА_2 залишилась спадщина у виді права на земельну частку (пай) в КСП «ЗАРЯ», у с. Гуляївка Березівського району Одеської області, розміром 7,18 умовних кадастрових гектара, на яку позивач отримав 24 квітня 2001 р.. звернувшись із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, зареєстровано у реєстрі за №2-1041.

Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину у виді житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , де мати проживала, нотаріусом було відмовлено, про що була винесена постанова «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії». На обґрунтування відмови нотаріус посилався на ст.1218 ЦК України за якою до складу спадщини входять права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Як зазначила нотаріус відповідно п.4.16 гл.10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за №296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом, після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, коли державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відвідного державного акту на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Оригінали правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно на ім`я спадкодавця ОСОБА_2 представником спадкоємця ОСОБА_1 не надано; інформація про вказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову лише зміст позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин.

Як встановлено судом спадкоємець ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день своєї смерті вона мешкала за адресою АДРЕСА_1 .

Положеннями ст.ст.525-526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як встановлено судом позивач є спадкодавцем першої черги за законом.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як встановлено судом позивач як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а також звернувся до державного нотаріуса із відповідною заявою.

Також, судом встановлено, що за наслідками свого звернення позивач отримав свідоцтво про право на спадщину, у виді права на земельну частку (пай) в КСП «ЗАРЯ», у с. Гуляївка Березівського району Одеської області, розміром 7,18 умовних кадастрових гектара, а на спадкове майно у виді житлового будинку по АДРЕСА_1 , йому було відмовлено нотаріусом, у зв`язку з відсутністю на думку нотаріуса правовстановлюючого документу на будинок, а є у наявності лише виписка з по господарської книги.

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла.

Погосподарська книга це документ, який містить записи про власника житла і відомості про членів його сім`ї, характеристику будинку з елементами експлікацій, його адресу, дані про земельну ділянку і її відведення.

Самі записи у погосподарських книгах визнаються Верховним Судом як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності (Постанови від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у Постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц).

Юридичною основою для мотивації чому погосподарську книгу слід використовувати як основний доказ у визнанні права власності на житловий будинок можна пояснювати так.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 IV від 01.04.2004 року, права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов:

1.якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2.якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене Наказом Мін.Юст. України від 07 лютого 2002 року № 7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), зокрема на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р., належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 р., який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто довідки органів місцевого самоврядування записи, зокрема видані на підставі записів зроблених у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Враховуючи, що зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами був побудований в період 1950-1970 років та з урахуванням довідки з погосподарської книги виданої сільським головою Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області від 19.08.2019 року №221/02-20 суд вважає, що спадкодавець ОСОБА_1 мав право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що права позивача є невизнаними та підлягають відновленню, а поданий позов задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,13, 81,89, 263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області «Про визнання права власності на спадкове майно» - задовольнити.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: право на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30-ти днів з дня його проголошення через Березівський районний суд Одеської області до Апеляційного суду Одеської області, а особами які не були під час проголошення у той же строк з дня отримання копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: _________________________________________ -