КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 753/8911/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5983/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Мельник Ю.О.,Рагушіна І.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача Кордонець К.О.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дарницького районного суду м. Києва Гусак О.С.,

у цивільній справі №753/8911/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким просила у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилаючись на те, що 01 лютого 1986 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі подружжям було набуто нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за відповідачем.

Спільне подружнє життя між сторонами не склалося, а тому рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

За вказаних обставин та враховуючи, що вищезазначене нерухоме майно придбане сторонами під час перебування у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, воно підлягає поділу в рівних частках.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року позов задоволено.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції проігноровано надані ним докази того, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

При цьому, необґрунтовано не було прийнято доказів того, що квартира АДРЕСА_3 , не є спільною сумісною власністю подружжя, так як була придбана матір`ю відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (а.с. 141-144).

29 червня 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала щодо доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просила залишити його без змін (т. 1, а.с. 197-202).

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кордонець К.О. заперечували проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони з 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року.

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 24 квітня 2001 року за № 403-С на ім'я ОСОБА_3 (відповідача) 08 травня 2001 року було видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, 21 травня 2001 року право власності на квартиру за ОСОБА_3 зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 578.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що вищенаведена квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 , як подружжя.

Так, згідно з п. 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України (Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року) за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна норма закріплена у ст. 60 СК України, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.

Також, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

При цьому, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17, презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Наявні матеріали справи свідчать про те, що право власності на спірну квартиру було набуто відповідачем під час перебування з позивачем у шлюбу.

Отже, враховуючи те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт набуття майна під час шлюбу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції необґрунтовано не було прийнято доказів, що квартира АДРЕСА_3 була придбана матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та, як наслідок, не є спільною сумісною власністю подружжя, слід зазначити наступне.

Так на підтвердження доводів апеляційної скарги скаржником вказувалося на те, що ОСОБА_4 (мати відповідача) була з 1988 членом ЖБК «Будівельник-11», вносила частину (перший внесок) грошових коштів як пайові внески, отримувала ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 086898 серії Ж виданого на її ім`я. У 2010 році після смерті матері він прийняв спадщину, за його підрахунками в розмірі 1/39 частини спірної квартири та беручи до уваги, що 1/30 частини цієї квартири належить йому в порядку поділу майна подружжя, то його частка в спірному майні подружжя є більшою ніж Ѕ частини про що звертається позивач.

Також відповідачем було зазначено про те, що він 2017 році звертався до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя, визнання права власності в порядку спадкування на частину квартири, встановлення порядку користування квартирою. Однак, не було надано доказів того, що зазначені доводи та вимоги відповідача знайшли своє підтвердження шляхом ухвалення судового рішення.

Крім того, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року було відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

При цьому, у вказаній ухвалі відповідачу було роз`яснено його право на подання відзиву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також право на подання до суду заперечень, в яких він може викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів, та мотивів їх визнання або відхилення у порядку, передбаченому ст. 180 ЦПК України.

На виконання вимог вказаної ухвали, відповідачем було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він, посилаючись виключно на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, просив у задоволенні позову відмовити.

Будь-яких посилань на неможливість надати до суду у встановлений ним строк інших доказів по справі та/або інших обґрунтувань заперечень щодо позовних вимог вказаний відзив не містив.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 листопада 2021 року.

Разом з тим, 10 грудня 2021 року відповідачем було подано до суду клопотання про долучення до матеріалів доказів, які, на думку останнього, підтверджують факт того, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, оскільки вказане нерухоме майно було придбано його матір`ю - ОСОБА_4 .

Будь-яких обгрунтувань щодо неможливості подати ці докази разом із відзивом, а також клопотань про поновлення строків для подання цих доказів, вказане клопотання не містило. Лише під час судового засідання, яке відбулося 10 грудня 2021 року, представником відповідача було заявлено клопотання про поновлення строку для подання цих доказів, яке мотивовано виключно неможливістю потрапити до квартири, де зберігалися вказані документи.

У зв`язку з зазначеним, а також посилаючись на положення ст.ст. 83, 84 ЦПК України, 10 грудня 2021 року суд першої інстанції відмовив відповідачу у долучені цих доказів до матеріалів справи.

Відповідно до ч.ч. 3-8 ст. 83 ЦПК України вбачається, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинен подати доказ разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин.

Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у ч.ч. 2,3 ст. 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому, у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, з огляду на вищенаведені положення процесуального законодавства України та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачу у долучені до матеріалів справи додаткових доказів до матеріалів справи через недотримання останнім вимог ст.ст. 83, 84 ЦПК України.

Крім того, зважаючи на те, що відповідачем не виконано вимоги ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а саме - не надано доказів неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у суду апеляційної інстанції відсутні жодні підстави для прийняття нових доказів, на які відповідач посилається у своїй апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було проігноровано надані ним докази того, та позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до з даним позовом, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтями 256, 257 та ст. 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 2 ст. 72 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Разом з тим, у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 686/22964

16-ц Верховний Суд зазначив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Тобто, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц.

Також, постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 297/2617/16-ц встановлено, що конструкція як ст.22 КпШС України, так і ст. 60 СК України, яка кореспондується з вказаною статтею КпШС України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя, яке набуто ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач наполягав на тому, що, починаючи з 2013 року, між ним та його дружиною розпочалися судові спори щодо спірного майна, а отже вона, достеменно знаючи про такі спори, не скористалася своїм правом звернутися до нього з позовом про поділ спільного майна подружжя у строки, встановлені вимогами ст. 257 ЦК України.

Проте такі доводи не ґрунтуються на матеріалах справи. Адже, дослідивши наявні у справі рішення судів у справах за № 753/7964/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ЖБК «Будівельник-11», ОСОБА_5 яка діяла як в своїх інтересах так і в інтересах ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 в порядку поділу майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та №753/7929/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ЖБК «Будівельник 11» про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у вказаних справах не порушувалося питання щодо майнових прав позивача на спірну квартиру.

Крім того, суди при постановленні судових рішень у даних справах констатували факт того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Тобто, як вірно встановлено судом першої інстанції, наявність вищенаведених спорів між сторонами не свідчать про те, що права позивача щодо спірної квартири у справах №№ 753/7964/13, 753/7929/17 могли бути порушені чи позивач могла довідатись про їх порушення.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо незаконності оскаржуваного рішення, зокрема не застосування судом строків позовної давності, не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування своїх заперечень щодо пред`явленого позову, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. Відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення,з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді