КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/988/22
УХВАЛА

14.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

06.12.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якій позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь у відшкодування витрат, понесених з виконання зобов`язань за договором позики від 22.05.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» у розмірі 58900,03 грн., а також витрати зі сплати судового збору та витрати понесені на професійну правничу допомогу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.12.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та судове засідання з повідомленням сторін по справі на 20 січня 2022 року.

У судове засідання призначене на 20.01.2022 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, судове засідання було відкладено на 15.02.2022 року.

Також суд зазначає, що 05.01.2022 року до суду через підсистему «Електронний Суд» надійшла заява від ОСОБА_1 про проведення підготовчого засідання в порядку спрощеного позовного провадження за його відсутності, що свідчить про обізнаність останнього про призначене судове засідання.

Приймаючи, що підготовче судове засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться, а розгляд справи по суті розпочинається з оголошенням судового засідання відкритим, а заява позивача стосується підготовчих дій по справі та не містить інформації про волевиявлення позивача стосовно здійснення розгляду справи по суті за його відсутності, судом вказана заява не прийнята, як належна заява про розгляд справи за відсутності позивача по справі.

Надалі, у судове засідання призначене на 15.02.2022 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином 18.01.2022 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив. Судове засідання було відкладено на 21.03.2022 року.

В подальшому, у судові засідання призначені на 21.03.2022 року та 17.05.2022 року були відкладені з підстав перебування головуючого судді по справі в щорічній основній відпустці, що підтверджується відповідними довідками.

У судове засідання призначене на 15.06.2022 року позивач ОСОБА_1 знов не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином 05.05.2022 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 14.07.2022 року.

У судове засідання призначене на 14.07.2022 року позивач ОСОБА_1 двруге поспіль не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином 15.06.2022 року, що підтверджується довідкою наявною в матеріалах справи про доставку смс повідомлення, про причини неявки позивач суд не повідомив. Одночасно суд зазначає, що повідомлення позивача з використанням засобів мобільного зв`язку, здійснювалось у відповідності до ч.13 ст. 128 ЦПК України, на підставі письмової заяви ОСОБА_1 від 18.11.2021 року доданої до позову.

Дослідивши матеріали справи в судовому засіданні 14.07.2022 року, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, вказані положення процесуального закону мають імперативну норму щодо залишення позову без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 року по справі №310/12817/13, також дійшов висновку, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.

Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Вирішуючи питання про наявність підстав для залишення позову без розгляду, суд зазначає, що як вже встановлено, позивач ОСОБА_1 жодного разу не з`явився до судового засідання, під час розгляду справи №947/38603/21, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце їх проведення.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1статті 8 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості ознайомитись та отримати інформацію щодо справи на веб-сторінці офіційного веб-порталу судової влади України за адресою: http://court.gov.ua/.

У зв`язку з цим, суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач не з`явився вдруге поспіль до судового засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце їх проведення, не повідомивши суд про причини неявки та не надавши заяви про розгляд справи по суті за його відсутності, що свідчить про наявність підстав для залишення позову без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Також, судом враховується, що в Україні введено воєнний стан, разом з тим статтею 212 ЦПК України передбачено альтернативну можливість прийняття участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, процесуальним правом на яке сторона позивача не скористалась, що свідчить про порушення стороною позивача обов`язків передбачених ч.3 ст.43 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи зобов`язані зокрема:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою .

Вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, суд враховує складність справи, стадію розгляду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій позивача, за наслідком чого суд вважає за неможливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача.

Також, суд зазначає, що у відповідності до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Так, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивач (заявник) зобов`язаний проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» ('tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed"'>Teuschler v. Germany), заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвалу щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року; та рішення у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta), заява № 24197/10, пункт 44, від 17 липня 2012 року).

Отже, позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права, сторони мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки, оскільки неявка до суду позивача може свідчити про втрату ним інтересу до вирішення справи, а вирішення спору у такому випадку було б порушенням принципу диспозитивності.

Приймаючи вищевказані положення законодавства, враховуючи, що провадження по справі відкрито 21.12.2021 року, починаючи з якого позивач не з`явився до жодного судового засідання, суд зазначає, що неявки сторони позивача у останні судові засідання, що мають сталий характер, призводять до неможливості розгляду справи, порушення судом строків розгляду справи, та може бути наслідком порушення прав та інтересів інших учасників процесу в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, як вбачається, за останній час стороною позивача не здійснювалось жодних дій з отримання інформації щодо справи, що може свідчити про відсутність зацікавленості в розгляді справи та підтриманні заявленого позову.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що позивач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судових засідань, враховуючи відсутність заяви про розгляду справи за відсутності позивача, у відповідності до норм Цивільного Процесуального Кодексу України, Конвенції та практики Європейського суду, суд дійшов висновку та вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, підлягає залишенню без розгляду.

В даному випадку, дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Отже, залишення позову без розгляду не порушує право позивача на доступ до суду, а є способом вжиття дій направлених на усунення неналежних виконань позивачем своїх процесуальних обов`язків та певною мірою заходом суду для протидіяння здійсненим перепонам для руху справи створюваними недобросовісними учасниками справи, оскільки недієздатність суду протидіяти такім діям є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції, а також оскільки залишення позову без розгляду, не перешкоджає позивачеві повторному зверненню до суду з таким позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення його заяви без розгляду.

Керуючись ст. п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачеві, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає повторному зверненню до суду з цим позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 14.07.2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.