693/169/22
2/693/182/22
РІШЕННЯ

Іменем України

08.06.2022 м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді - Шимчика Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Коломієць С.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката - Шквири С.В.,

представника відповідача - Шевченка М.Т.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Жашків цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі-позивач) звернулася до суду з позовною заявою до приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське» (надалі-відповідач) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в обгрунтування якої вказала наступне.

Наказом директора ПСП «Канюківське» с. Бузівка Уманського району Черкаської області №36-к від 15 липня 2021 року позивачку прийнято на посаду рахівника з відповідним посадовим окладом.

Наказом директора ПСП «Канюківське» №06-к від 16 лютого 2022 року позивачку звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі місячного посадового окладу. Підставою звільнення є наказ про скорочення від 13 грудня 2021 року №53.

Позивачка вважає її звільнення незаконним, та таким що не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ч.2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

> г

чи дійсно у

У зв`язку з фінансовою неспроможністю, відповідно до наказу №53 від 13 грудня 2021 року про скорочення штату працівників, відповідач наказав не пізніше ніж за 2 два місяці попередити працівників ПСП «Канюківське» про можливе вивільнення.

В наказі № 53 від 13 грудня 2021 року відсутній перелік посад, які підлягають скороченню та дата, з якої відбудеться відповідне скорочення штату.

До наказу приєднано список працівників господарства, які ознайомлені з наказом №53 від 11 грудня 2021 року без зазначення посад, всього 43 працівника (при тому, що наказ про скорочення штату працівників винесено 13 грудня 2021 року, а не 11 грудня 2021 року).

Відповідно до чинного законодавства відповідач зобов`язаний попередити позивача про скорочення її з посади, рахівника, та зазначити дату скорочення посади.

ОСОБА_1 попередили тільки про можливе її вивільнення.

Паралельно з ухваленням наказу про скорочення посади рахівника відповідач зобов`язаний запропонувати ОСОБА_1 як працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи. В період з 13 грудня 2021 року по 15 лютого 2022 року цього зроблено не було.

Але, 19 лютого 2022 року позивачем отримано лист від відповідача за №11 від 15 лютого 2022 року де зазначено, що її посада підлягає скороченню з 15 лютого 2022 року згідно наказу від 13 грудня 2021 року, пропоновано найближчим часом прибути до інспектора з кадрів для узгодження питань подальшої роботи на вільній вакансії підсобного робітника. В день отримання вказаного листа, а це було вже після звільнення, ОСОБА_1 прибула до інспектора, дала згоду на іншу роботу, але її до цього часу не надали.

Хочу зазначити, що наказ про звільнення ОСОБА_1 датований 16 лютим 2022 року, а не 15 лютим 2022 року як зазначено в листі пропозиції роботи.

Крім цього, 16 лютого 2022 року позивачці інспектором з кадрів підприємства було вручено наказ про звільнення та видано трудову книжку і не було сказано жодного слова про лист від 15 лютого 2022 року.

Крім того, станом на день звільнення ОСОБА_1 мала повних 57 років 4 місяці, а тому відповідно до п.10 ст.42 КЗпП України маю переважне право на залишення на роботі і при вивільненні працівників, а саме працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа мас право на отримання пенсійних виплат.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно довідки № 29 від 20 травня 2022 року розмір заробітної плати за останні два місяці роботи позивачки, що передували звільненню становив: грудень 2021 року - 8610 грн., за січень 2022 року - 7050 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата за два відпрацьовані місяці перед

звільненням становить 301,15 грн. (8610 + 7050 робочих днів в грудні та січні 301,15 грн.).

Тому, сума, яка підлягає до виплати за час вимушеного прогулу за

період з 16 лютого 2022 року по 08 червня 2022 року становить 28910,40 грн.

(96 робочих днів (11 робочих днів в лютому, 26 робочих днів у березні,

квітні та травні, 7 робочих днів у червні 2022 року) х 301,15 грн.), які слід

стягнути на користь ОСОБА_1 .

За вказаних обставин ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою та просила: поновити її на роботі в ПСП «Канюківське» с. Бузівка Уманського району Черкаської області з дня звільнення з 16 лютого 2022 року на посаді рахівника; стягнути з ПСП «Канюківське» с. Бузівка Уманського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 лютого 2022 року по 08 червня 2022 року в сумі 28910,40 грн.; стягнути з ПСП «Канюківське» с. Бузівка Уманського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 21 березня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, у якій роз`яснено вимоги ст.178 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

15.04.2022р. представником відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву було подано відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки вважає її незаконною та безпідставною, виходячи з того, що 14.12.2021р. ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №53 від 13 грудня 2021 року про можливе її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, однак 15 лютого 2022 року на роботу не вийшла, про причину невиходу на роботу не повідомила, лікарняний електронний лист на її ім`я відсутній, у зв?язку з чим їй був направлений рекомендований лист за №11 для узгодження питання про її звільнення чи роботу підсобного працівника. 16.02.2022р. ОСОБА_1 прибула на підприємство, але при цьому ніяких підтверджуючих документів з приводу її невиходу на роботу не надала, тому 16.02.2022р. було видано наказ про її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, хоча могла бути звільнена за невихід на роботу без поважних причин (прогул) на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, до дня звільнення ОСОБА_1 пропонувалася робота підсобного працівника, однак вона зі скандалом і криком відмовилася від такої пропозиції та заявила, щоб їй не підсовували ніяких папірців, бо вона їх підписувати не буде.

23.05.2022р. позивачем ОСОБА_1 до суду будо подано відповідь на відзив, де вона вказала, що наданий відзив є необгрунтованим та не спростовує доводи позивача, оскільки на підтвердження викладених обставин у відзиві відповідачем не надано жодного письмового доказу. 15.02.2022р. з 08 год. до 10 год. дня вона перебувала у кабінеті керівника підприємства, де її змушували написати заяву про звільнення за згодою двох сторін, на що вона не погодилася, просила роботу, яку їй не надали, та пішла працювати на своє робоче місце, тобто на ферму №2. ОСОБА_1 погоджувалася та погоджується на сьогоднішній день на запропоновану їй посаду підсобного працівника, адже їй до виходу на пенсію залишилося два роки п`ять місяців.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю та просила їх задовольнити, оскільки вважає її звільнення незаконним. Пояснила, що її дійсно попереджали про можливе її звільнення у зв?язку із скороченням її посади і вона ознайомлена з наказом про скорочення від 13 грудня 2021 року. 15.02.2022р. вона знаходилася на роботі і рекомендований лист, в якому пропонувалася інша робота у зв?язку із скороченням її посади, було вручено їй безпосередньо в цей же день в кабінеті керівника. Крім того, керівник змушував написати заяву про звільнення за згодою двох сторін. При звільнені їй було виплачено всю заробітну плату, включаючи по день звільнення 16.02.2022р.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Шквира С.В.позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, так як вважає, що ОСОБА_1 було звільнено на законних підставах. Щодо результатів вирішення даного спору поклався на розсуд суду.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). За заявою будь-кого з учасників справи або за ініціативою суду повне фіксування судового засідання здійснюється за допомогою відеозаписувального технічного засобу (за наявності в суді технічної можливості та за відсутності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу).

Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.55 Конституції України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Установлені обставини справи та докази.

На підставі наказу №36-к від 15 липня 2021 року ОСОБА_3 була призначена на посаду рахівника приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське», що підтверджується копією трудової книжки № НОМЕР_1 від 15.04.1988р. (а.с.9).

13 грудня 2021 року приватним сільськогосподарським підприємством «Канюківське» було винесено наказ №53 про скорочення штату працівників (а.с.10).

Зі списку працівників приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське», доданого до наказу №53 від 13.12.2021р., вбачається, що ОСОБА_3 ознайомлена про можливе її звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, про що свідчить її особистий підпис в графі 27 (а.с.11).

15 лютого 2022 року ОСОБА_4 було направлено лист за №11, в якому повідомлено, що посада, яку вона займає у приватному сільськогосподарському підприємстві «Канюківське» підлягає скороченню згідно наказу №53 від 13 грудня 2021 року, та запропоновано найближчим часом прибути до інспектора з кадрів підприємства для узгодження питань подальшої роботи на вільній вакансії підсобного робітника. В разі відмови ОСОБА_5 від запропонованої вакансії, її буде звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, з дотриманням вимог, гарантованих ст.492 КЗпП України (а.с.13).

Наказом директора ПСП «Канюківське» №06-к від 16 лютого 2022 року позивачку звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі місячного посадового окладу (а.с.12).

З довідки №29 від 20.05.2022р. вбачається, що ОСОБА_3 працювала на посаді рахівника у приватному сільськогосподарському підприємстві «Канюківське» і за грудень 2021 року та січень 2022 року отримала заробітну плату в загальній сумі 15660,00 грн.

З табеля робочого часу приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське» за лютий 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 відпрацювала 12 робочих днів з 01.02.2022р. по 14.02.2022р.

Згідно видаткового касового ордера від 16.02.2022р. вбачається, що ОСОБА_3 отримала заробітну плату та розрахункові за лютий 2022 року в сумі 9368,09 грн.

Правова оцінка та висновки.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено способами захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Приписами ст.235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах про оспорювання незаконності звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (№ 273/212/16-ц від 23.01.2018 ВС/КЦС).

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) (п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України).

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Абз.5 ч.1 ст.431 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Ч.1-3 ст.492 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).

В правовій позиції, яка викладена в постанові від 01.04.2015 року у справі 6-40цс15, Верховний Суд України наголошує, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна позиція викладена і у Постанові ВСУ від 18.10.2017 р. у справі №6-1723цс17.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Зважаючи на викладені правові положення та обставини, встановлені в ході розгляду справи, суд не може прийняти аргументи позивача щодо порушення процедури її звільнення у зв`язку зі скороченням, виходячи з наступного.

Скорочення штату працівників ПСП «Канюківське» дійсно мало місце, підтвердженням даного факту є наказ №53 від 13.12.2021р. про скорочення штату працівників, з яким позивач ОСОБА_1 особисто під підпис ознайомлена.

Згідно тверджень позивача ОСОБА_1 відповідач відповідно до чинного законодавства зобов?язаний був попередити про скорочення саме її посади (посади рахівника), зазначити дату скорочення посади та одночасно запропонувати їй як працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи. Однак у період з 13 грудня 2021 року по 15 лютого 2022 року цього зроблено не було.

Представник відповідача ОСОБА_2 в ході судового розгляду справи заперечував вищевказане твердження позивача, пояснюючи це тим, що ОСОБА_1 15.02.2022р. не з?явилася на роботу, тому в той же день їй було направлено рекомендований лист за №11, в якому повідомлено, що посада, яку вона займає у приватному сільськогосподарському підприємстві «Канюківське» підлягає скороченню згідно наказу №53 від 13 грудня 2021 року, та запропоновано найближчим часом прибути до інспектора з кадрів підприємства для узгодження питань подальшої роботи на вільній вакансії підсобного робітника. В разі відмови ОСОБА_1 від запропонованої вакансії, її буде звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, з дотриманням вимог, гарантованих ст.492 КЗпП України.

Відмови ОСОБА_1 від запропонованої вакансії відповідачем не було отримано, тому 16.02.2022р. наказом директора ПСП «Канюківське» №06-к її було звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України та виплачено заробітну плату за грудень 2021 року, за січень 2022 року в загальній сумі 15660,00 грн., заробітну плату та розрахункові за лютий 2022 року в сумі 9368,00 грн., хоча в даному випадку були підстави її звільнення за прогул.

Про відсутність ОСОБА_1 на роботі 15.02.2022р. свідчить табель відпрацьованих годин за лютий 2022 року.

Стосовно даного факту ОСОБА_1 у заяві про уточнення підстав позову позивач вказала, що «її дійсно попереджали про можливе її звільнення у зв?язку із скороченням її посади і вона ознайомлена з наказом про скорочення від 13 грудня 2021 року. Лист від відповідача за №11 від 15 лютого 2022 року де зазначено, що її посада підлягає скороченню з 15 лютого 2022 року згідно наказу від 13 грудня 2021 року, нею було отримано 19 лютого 2022 року. В день отримання вказаного листа, а це було вже після звільнення, ОСОБА_1 прибула до інспектора, дала згоду на іншу роботу, але її до цього часу роботи не надали. 16 лютого 2022 року позивачці інспектором з кадрів підприємства було вручено наказ про звільнення та видано трудову книжку і не було сказано жодного слова про лист від 15 лютого 2022 року.».

Разом з тим, у своїй відповіді на відзив вказала, що «15.02.2022р. з 08 год. до 10 год. дня вона перебувала у кабінеті керівника підприємства, де її змушували написати заяву про звільнення за згодою двох сторін, на що вона не погодилася, просила роботу, яку їй не надали, та пішла працювати на своє робоче місце, тобто на ферму №2. ОСОБА_1 погоджувалася та погоджується на сьогоднішній день на запропоновану їй посаду підсобного працівника, адже їй до виходу на пенсію залишилося два роки п`ять місяців.».

Таким чином, проаналізувавши вищевикладені обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам як у цілому, так і кожному доказу окремо, враховуючи встановлені в ході судового розгляду розбіжності в твердженнях позивачки з приводу порушення процедури її звільнення, на підтвердження чи спростування яких вона не надала жодного доказу, беручи до уваги те, що вимоги п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» виконані відповідачем, на думку суду, відсутня правова підстава, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - порушення процедури звільнення працівника у випадку скорочення.

Як передбачено ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою частини 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підставі ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.5 Закону України «Про судовий збір», постановою ВСУ від 01.04.2015 року у справі 6-40цс15, п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст.43, 55 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.40, 47, 492, 235 КЗпП України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 80, 81, 83, 89, 141, 247, 258-259, 263, 265, 268, 272-273, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду через Жашківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено 08.06.2022р.

Головуючий суддя: Роман Васильович Шимчик