Справа № 461/467/21 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/253/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2021 року у складі судді Волоско І.Р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства "Львівводоканал" про зобов"язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЛМКП «Львіводовканал» про зобов`язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що як споживач комунальних послуг, надсилав відповідачу ЛМКП «Львівводоканал» інформаційні запити щодо надання роздруківки заборгованості за послуги з централізованих водопостачання та водовідведення, відповідно до норм чинного законодавства. Такий розрахунок йому був потрібний для оплати послуг та встановлення лічильників обліку централізованого водопостачання і водовідведення, однак відповідних розрахунків відповідачем надано не було. Через ненадання відповідного розрахунку не може оплатити вартість реально спожитої послуги та встановити прилади її обліку.

На переконання позивача, внаслідок цього йому нанесена матеріальна та моральна шкода, оскільки, відповідач нараховує йому щомісяця зайвих 15 м. куб. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівводоканал» про зобов`язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідності висновків суду наданим доказам, а також неправильній їх оцінці.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не розглянув вимоги щодо зобов`язання відповідача надати розрахунок спожитої послуги, для оплати такої, а також видання виконавчого листа з зазначенням суми за спожиту послугу централізованого водопостачання та водовідведення, що визначена судом, після набрання рішенням законної сили, зобов`язання відповідача негайно прийняти на облік лічильники спожитої води.

У рішенні суду не відображено той факт та не надано оцінки, що позивач, як свідок надав покази щодо неналежного надання послуг водопостачання, що вплинуло на прийняття незаконного рішення.

При цьому, зі сторони відповідача не надано легітимних доказів, які б спростовували покази позивача.

Вважає, що дотепно та ґрунтовно спростовував заперечення відповідача.

На думку апелянта, суд протиправно не врахував термін позовної давності та порядок застосування такого.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2021 року, позовні вимоги задовольнити.

16.03.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ЛМКП «Львівводоканал» на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на порядок нарахування позивачу вартості оплати послуг водопостачання та водовідведення, використання послуг позивачем, а також надаючи аналіз іншим вимогам позивача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ЛМКП «Львівводоканал», будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у визначений час в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволеннявраховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач користується послугами ЛМКП "Львівводоканал", а тому зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги (в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення) у встановлений термін.

При цьому, позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що з вини ЛМКП «Львівводоканал» йому нараховано зайвих 80 м.куб. і він не може платити за реально спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, внаслідок чого йому завдано матеріальної та моральної шкоди.

Разом з цим, врахувавши правомірність проведення нарахувань, оскільки у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, зокрема, з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а також те, що ЛМКП «Львівводоканал» виконано перерахунок за послуги водопостачанння та водовідведення, проведено коригування неврахованих сум у зв`язку із смертю зареєстрованих осіб та надано відомість про нарахування та оплату за адресою АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо протиправності дій відповідача та заподіяння позивачу майнової шкоди з вини відповідача, є недоведеними та такими, що спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Також суд зазначив, що позивач не надав допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Окремо суд роз`яснив положення щодо застосування до правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Нарахування оплати послуг водопостачання та водовідведення у будинку позивача по АДРЕСА_1 проводилося за відсутності приладів обліку води, відповідно до затвердженої рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №161 від 29.02.2008 норми водоспоживання, а саме: 8,52 м. куб. на 1 особу за місяць, враховуючи кількість зареєстрованих осіб у квартирі.

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статті 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості;

Індивідуальний споживач, зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Тобто, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із тим, що користуючись послугами ЛМКП "Львівводоканал", оскільки протилежного судом не встановлено, а позивачем на доведено, останній зобов`язаний своєчасно вносити плату за такі (у тому числі за послуги водопостачання та водовідведення).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звертався до ЛМКП «Львівводоканал» з інформаційним запитом від 19.06.2020, в якому просив надати роздруківку оплат з початку виникнення заборгованості та по останній місяць, за спожите холодне водопостачання та водовідведення, повідомити про вартість водяного лічильника, вартість встановлення такого в квартирі споживача, повідомити яка ліцензована організація має право на встановлення та здачу в експлуатацію (опломбування) лічильника обліку спожитої води (а.с. 16).

Листом Вих-Вд 5955-20 від 26.06.2020 ЛМКП «Львівводоканал» повідомило позивачу про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 , можливість придбання водяного лічильника, а також роз`яснено, що відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, роботи з установлення засобів обліку води у квартирі проводяться спеціалізованою організацією, за рахунок коштів споживача. Повідомлено, що ЛМКП «Львівводоканал» не встановлює водолічильників у квартирах споживачів, а лише проводить опломбування водяного лічильника і бере на абонентський облік із заявою про реєстрацію лічильника (а.с.17).

У подальшому, позивач ОСОБА_1 звертався до ЛМКП «Львівводоканал» з інформаційними запитами від 06.07.2020 та від 18.11.2020, в яких просив провести коригування заборгованості у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були зареєстровані в квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 3, 4).

Згідно із листом ЛМКП «Львівводоканал» від 04.12.2020, у липні 2020 року за адресою АДРЕСА_1 виконано перерахунок за послуги водопостачанння та водовідведення на суму 2566,47 грн, а саме: знято 1 особу з 01.01.2019, іншу - з 01.05.2019. У листопаді 2020 року за цією ж адресою проведено коригування неврахованої суми в липні 2020 а саме з 12.12.2018, і з 22.04.2019 на суму 399,12 грн. Надано відомість про нарахування та оплату за адресою АДРЕСА_1 . Повідомлено позивача про те, що квитанцію на оплату послуг водопостачанння та водовідведення ним буде отримано за листопад у грудні місяці (а.с. 5-7).

Слідуючи позовним вимогам, ОСОБА_1 посилається на те, що з вини ЛМКП «Львівводоканал» йому нараховано зайвих 80 м.куб., а кожного місяця відповідач нараховує йому заявих 15 м.куб., внаслідок чого йому завдано матеріальну та моральну шкоди.

Колегія суддів виходить з того, що пунктом 6 частини 1 статті 20 вказаного ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004) було передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Схоже визначено і у ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який чинний наданий час, а саме: споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У матеріалах справи наявні листи ЛМКП «Львівводоканал», у яких підприємство повідомило ОСОБА_1 про ліквідацію пошкоджень на водопровідних та каналізаційних мережах міста, з яких вбачається кількість ліквідованих пошкоджень та засмічень по районах міста в продовж 2018-2020 років (а.с. 41).

Приймаючи до уваги зазначені обставини та подаючи позов зобов`язального характеру (зобов`язання до вчинення певних дій), позивач ОСОБА_1 звертає увагу на неправомірність, на його думку, нарахування йому за відповідні послуги та не проведення перерахунків у бік зменшення, оскільки у відповідний час він не отримував холодного водопостачання та водовідведення.

Разом з цим, як зазначалося вище, доказів невикористання (за відсутності приладів обліку) у період тимчасової відсутності в житловому приміщенні споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, що було б документально підтверджено, як підстава для звільнення від оплати вартості комунальних послуг, споживач не навів.

Таким чином, нарахування оплати послуг водопостачання та водовідведення за адресою позивача на АДРЕСА_1 проводилося за відсутності приладів обліку води (водолічильника) відповідно до затверджених рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 161 від 29.02.2008 нормативів водоспоживання - 8,52 м. куб. на 1 особу за місяць, що відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Поряд з цим, з врахуванням наданих позивачем доказів, відповідачем ЛМКП «Львівводоканал» виконано перерахунок за послуги водопостачанння та водовідведення, а також проведено коригування неврахованих сум у зв`язку із смертю зареєстрованих осіб, а позивачу надано відомість про нарахування.

Що стосується вимог про відшкодування шкоди, колегія суддів виходить із того, що зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Дійсно, у деліктних зобов`язаннях цивільне законодавство передбачає презумпцію вини і якщо у процесі розгляду справи така не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Враховуючи принципи змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності своєї вини у завданні шкоди, при цьому позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Разом з цим, як зазначалося вище, неправомірність нарахування оплати послуг водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , судом не встановлена, стороною відповідача повідомлено про порядок нарахування оплати послуг водопостачання та водовідведення, на підставі інформаційних запитів і долучених документів позивачу було проведено корекцію на суму 2965,59 грн., надано роз`яснення на інші вимоги позивача.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не довів, на переконання колегії суддів, заподіяння йому відповідачем та наявність відповідної шкоди, вимоги про стягнення якої є похідними, від вимог зобов`язального характеру, підставність яких позивачем також не доведена.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що, на думку апелянта, суд першої інстанції не вирішив відповідні позовні вимоги, порушене апелянтом питання стосується та відповідає правовій природі і призначенню статті 270 ЦПК України, тому може бути вирішене тільки у відповідний спосіб, при цьому у резолютивній частині оскаржуваного судового рішення зазначено про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівводоканал» про зобов`язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а саме відповідно до предмету заявленого позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 липня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк