КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 381/3632/21 Головуючий у суді першої інстанції - Соловей Г.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6345/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Зазначала, що у вказаному будинку зареєстрована її малолітня онука ОСОБА_3 , однак за місцем своєї реєстрації вона не проживає з грудня 2018 року.

Позивачка вказувала, що її донька перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , оскільки їх життя не склалося то шлюб у 2018 року було розірвано. Крім цього, 20 травня 2019 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області місце проживання ОСОБА_3 визначено за адресою місця проживання та реєстрації її батька по АДРЕСА_2 .

На її звернення до ОСОБА_2 з проханням добровільно виписати онуку ОСОБА_3 з будинку, він з незрозумілих підстав відмовляється.

Позивач зазначає, що всі витрати, пов`язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків покладені тільки на неї. Вважає, що онука не користується житловим приміщенням без поважних причин, а тому є всі передбачені законом підстави для визнання її такою, що втратила право користування будинком.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає суперечливим посилання суду на те, що малолітня ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки рішенням суду було визначено її місце проживання разом з батьком, який в судовому засіданні, як на підставу для відмови у позові посилався на те, що бажає отримати частину будинку у спадок, тому він заперечує проти позову.

Апелянт наголошує, що реєстрація особи жодним чином не впливає на власність, а лише дає право проживати в будинку і користуватись цим будинком, а малолітня онука ОСОБА_3 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , забезпечена місцем проживання і має там всі необхідні умови, а її реєстрація в будинку позивачки носить формальний характер.

Апелянт вважає, що судом було проігноровано й те, що на її утриманні є дитина інвалід з дитинства, а вона має намір продати будинок та переїхати мешкати в квартиру, але суд порушив право ОСОБА_1 на розпорядження своїм майном.

Враховуючи вказане, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

23 травня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , в якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в ній, є безпідставними та необґрунтованими, натомість рішення суду ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин справи та оцінці доказів.

Відповідач погоджується із твердженням суду, що малолітня особа не може самостійно визначати місце свого проживання, а проживання дитини за місцем проживання одного з батьків не може бути підставою для втрати права користування житлом за місцем реєстрації. Відтак, сам факт її не проживання за місцем реєстрації не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 вказує й на відсутність в матеріалах справи попереднього дозволу органу опіки та піклування, на підставі якого могло б відбуватись позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення відповідача по справі ОСОБА_2 , який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , позивач по справі, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування посвідченого 20 січня 1995 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за номером 2-172 (а.с.7-8).

Згідно будинкової книги, в даному будинку, з 09 квітня 2011 року зареєстрована малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9-10).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2019 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож.: АДРЕСА_2 (а.с.11-13).

Відповідно до довідки виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області від 16 вересня 2021 року № 143, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 . За даною адресою разом з нею зареєстрована, але не проживає її онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2018 року по теперішній час (а.с.15).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що на даний час малолітня ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Вказано, що через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житловому будинку за місцем реєстрації своєї матері обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування даним житлом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції Українизакріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом, його фактичними підставами позивач ОСОБА_1 визначив, що її онука ОСОБА_8 не проживає за адресою її реєстрації у будинку, який належить позивачу.

Статтею 71 ЖК Української РСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Предметом доказування у справі, яка переглядається, є встановлення наявності або відсутності таких обставин, як проживання/непроживання відповідача у будинку позивача, а у разі встановлення непроживання відповідача - встановлення причин непроживання у будинку (чи то тимчасова відсутність, чи то вибуття з житла на проживання в інше приміщення).

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача - довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Необхідно враховувати, що у справі, яка переглядається, позов пред`явлено до малолітньої особи.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Малолітня особа не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Через свій вік малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом (постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18)).

Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи вік дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також неможливість самостійно визначати місце свого проживання, поважність причин непроживання дитини у будинку за адресою місця реєстрації, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки суд має виходи із якнайкращих інтересів дитини при ухваленні судового рішення.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є таким, що відповідає вимогам матеріального права і процесуального законодавства, тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення мотивованого тексту постанови до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв