Справа № 131/1490/20
Провадження № 22-ц/801/1072/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 рокуСправа № 131/1490/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» про визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області у складі судді Кривенка Д. Т. від 14 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в:

28 грудня 2020 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Авангард» (далі СТОВ «Авангард», позивач) звернулось з цим позовом, за яким просило визнати недійсним договір оренди землі від 21 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» (далі ТОВ «Городок Агроплюс») щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,7452 га (кадастровий номер: :03:000:0718), що розташована на території Городоцької сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2012 року між СТОВ «Авангард» та ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі строком на 10 років, об`єктом якого є земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 1,7452 га (кадастровий номер: :03:000:0718). Договір був зареєстрований в відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди було вчинено запис від 28 серпня 2012 року № 07889. У жовтні 2020 позивач довідався, що на підставі договору оренди від 21 вересня 2020 року, укладеного між ТОВ «Городок Агроплюс» та ОСОБА_1 , за ТОВ «Городок Агроплюс» 24 вересня 2020 року зареєстроване право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0718. Тобто, договір між ТОВ «Городок Агроплюс» та ОСОБА_1 був укладений під час дії чинного договору оренди тієї самої земельної ділянки, укладеного 26 березня 2012 року ОСОБА_1 з СТОВ «Авангард», що зумовило існування подвійної реєстрації оренди земельної ділянки та істотне порушення прав позивача.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 21 вересня 2020 року, який укладено між ОСОБА_1 і ТОВ «Городок Агроплюс» щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,7452 га (кадастровий номер: :03:000:0718), що розташована на території Городоцької сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не спростували факт набрання чинності договору оренди земельної ділянки, що був укладений між позивачем та ОСОБА_1 26 березня 2012 року, а тому його положення діють, але на підставі договору оренди від 21 вересня 2020 року, який було укладено між відповідачами, за ТОВ «Городок Агроплюс» було 24 вересня 2020 року зареєстроване право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0718. Отже, вказаний договір є недійсним, оскільки укладений до закінчення строку дії раніше укладеного сторонами договору від 26 березня 2012 року, що зумовило існування подвійної реєстрації права оренди на земельну ділянку. Відповідач ОСОБА_1 , діючи недобросовісно та всупереч вимогам статті 24 Закону України «Про оренду землі» і приписам статті 525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), в односторонньому порядку відмовився від виконання умов раніше укладеного договору оренди з позивачем.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі суд зазначив, що оскільки позов задоволено повністю, то з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати в розмірі 2102,00 грн судового збору (сплаченого позивачем за платіжним дорученням №728 від 24 грудня 2020 року), тобто з кожного по 1051,00 грн, а також витрати на правову допомогу (які позивач поніс як вартість послуг за договором про надання правової допомоги від 01 листопада 2020 року, що підтверджується розрахунком та актом прийняття/передачі правової допомоги від 23 грудня 2020 року) в розмірі 5000,00 грн, тобто з кожного по 2500,00 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Городок Агроплюс», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати це рішення та постановити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалось на те, що на момент реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку за ТОВ «Городок Агроплюс» відомості щодо будь-яких обтяжень щодо земельної ділянки у товариства та державного реєстратора були відсутні, відповідно підстав для відмови у реєстрації права оренди реєстратор не мав.

Звертало увагу, що договір про надання правничої допомоги від 01 листопада 2020 року, наданий адвокатом Щавінським К. С. не уповноважує адвоката на представництво інтересів СТОВ «Авангард» у цій справі. Позивачем не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що за договором оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року ОСОБА_1 надав, а СТОВ «Авангард» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 1,7452 га з кадастровим номером :03:000:0718, що розташована на території Городоцької сільської ради строком на 10 років (п. 8 Договору). Сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди та акт визначення меж земельної ділянки в натурі. Договір був зареєстрований у відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди було вчинено запис від 28 серпня 2012 року № 07889.

24 вересня 2020 року право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0718 було зареєстровано за ТОВ «Городок Агроплюс`на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного з ОСОБА_1 21 вересня 2020 року.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом (далі ЗК) України, Законом України «Про оренду землі».

Передання в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина друга статті 124 ЗК України у редакції, чинній на час підписання ОСОБА_1 з СТОВ «Авангард» договору оренди землі та його державної реєстрації).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 125 ЗК України у вказаній редакції право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом (статті 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час підписання ОСОБА_1 з СТОВ «Авангард» договору оренди землі та його державної реєстрації).

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі» у вказаній редакції).

На час підписання 21 вересня 2020 року оспорюваного договору оренди та реєстрації права оренди земельної ділянки ОСОБА_1 за ТОВ «Городок агроплюс» був чинним інший договір оренди цього ж об`єкту, укладений ОСОБА_1 зі СТОВ «Авангард» 26 березня 2012 року, який був зареєстрований 28 серпня 2012 року у відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

Внаслідок укладення оскарженого договору ТОВ «Городок Агроплюс» отримало право оренди земельною ділянкою ОСОБА_1 , що стало перешкодою для СТОВ «Авангард» у реалізації аналогічного права щодо тієї самої земельної ділянки.

Підставою недійсності правочину є, зокрема невідповідність змісту правочину вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

З огляду на це суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про порушення права СТОВ «Авангард» на оренду земельної ділянки та наявність підстав для визнання оспорюваного договору оренди, укладеного 21 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Городок Агроплюс» недійсним.

Такі самі висновки щодо застосування цих норм матеріального права у ситуації одночасного існування кількох прав оренди на одну і ту саму земельну ділянку містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 193/11/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц та від 15 січня 202 року у справі № 587/2326/16-ц.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у договорі про надання правничої допомоги повноважень адвоката на представництво інтересів СТОВ «Авангард» у цій справі, не надання позивачем детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Згідно з пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Такий висновок Верховного Суду щодо принципу відшкодування судових витрат міститься у пункті 28 постанови від 20 липня 2021 року у справі N 922/2604/20.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості.

Відповідно до статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За змістом частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 ЦК України.

Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Стаття 632 ЦК України визначає поняття ціни договору.

Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України;

(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі N 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі N 910/4201/19, від 19 листопада 2021 року у справі N 910/4317/21, від 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19.

Відповідно до пункту 1.2 договору про надання правничої допомоги від 01 листопада 2020 року адвокат надає клієнтові консультації і роз`яснення з правових питань, правового супроводу захисту інтересів, а також складання адвокатських запитів, заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також сприяння їх поновленню в разі їх порушення.

Пунктом 4.1 договору установлена вартість послуг адвоката, зокрема за: надання усних консультацій 600 грн 00 к. за консультацію; підготовку адвокатських запитів, звернень, процесуальних документів 600 грн 00 к. за 1 годину роботи; вивчення документів, які стосуються справи 600 грн 00 к. за 1 годину роботи.

Згідно з актом про надання правничої допомоги від 23 грудня 2020 року адвокат надав клієнту правову допомогу, а клієнт прийняв надані послуги у формі: первинна усна консультація 600 грн 00 к.; збір доказів та вивчення документів, які стосуються справи (4 год. 20 хв) 2600 грн 00 к.; підготовка позову (3 год) 1800 грн 00 к.

Отже, надані адвокатом Щавінським К. А. послуги СТОВ «Авангард» відповідають предмету договору про надання правничої допомоги від 01 листопада 2020 року ( пункт 1.2.), їх вартість установлена у договорі адвоката з клієнтом, а обсяг підтверджений відповідними доказами, зокрема актом про надання правничої допомоги, оплата вартості цих послуг підтверджена платіжним дорученням від 24 грудня 2020 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними, не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а зводяться виключно до переоцінки доказів належно досліджених та оцінених судом першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 14 липня 2022 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко