Справа № 344/42/22
Провадження № 22-ц/4808/847/22
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2022 року, в складі судді Кіндратишин Л.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 07 січня 2019 року водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «Mitsubishs Pajero», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на автодорозі Н09 Мукачево Львів, між селами Угринів та Ямниця у напрямку м. Івано-Франківську, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із зустрічним автомобілем марки Geely MR 7151, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 . В результаті ДТП водій ОСОБА_4 помер на місці події, пасажир його автомобіля ОСОБА_5 помер в Івано-Франківській ОКЛ, пасажир ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

12 вересня 2021 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито постановою прокурора у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Цивільноправова відповідальність водія автомобіля Geely MR 7151, номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», згідно полісу №АМ6406162, відтак так як страховик, є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Внаслідок отриманих травм, ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності.

Вважає, що ОСОБА_1 належить відшкодування за стійку втрату працездатності в розмірі 50 076 грн, моральну шкоду в розмірі 2 503, 80 грн та понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

У відзиві на позовну заяву представник ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» зазначила, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом. Крім того, позивачу було відшкодовано майнову і моральну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Також зазначили, що сума витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн є необґрунтована та не підтверджена будь-якими доказами.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 адвокат АО «Автопоміч» зазначив, що доводи в запереченні на позовну заяву є безпідставні, позовна заява про відшкодування шкоди була направлена до суду 28.12.2021 року, в межах трьохрічного строку з моменту настання ДТП.

Зазначив, що на відповідачу, як страховику, лежить обов`язок сплатити страхове відшкодування шкоди, завданої потерпілому у межах лімітів відповідальності страховика. Витрати на правову допомогу підтверджені матеріалами справи.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про відшкодування шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує на порушення судом при ухваленні рішення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На його думку, необґрунтованим є висновок суду про те, що відсутні належні та допустимі докази того, що мали місце протиправні дії водія ОСОБА_4 , які б свою чергу знаходились у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, а відтак визначені законодавством підстави для настання цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_4 та ПАТ «Страхова компанія «Універасальна».

Судом першої інстанції помилково не застосовано положення ч.2 ст. 1188 ЦК України, відповідно до якої, якщо в наслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від її вини. Оскільки у випадку, коли шкода завдана пасажиру, вина не має значення, тому що обидва водії керували автомобілем як джерелом підвищеної небезпеки. У результаті дорожньо-транспортної пригоди постраждала інша особа - пасажир.

Представник апелянта також послався на правову позицію Верховного Суду (постанови у справах 501/3000/15-ц від 24.10.2018; №274/4882/17 від 10.01.2019; №195/646/19 від 24.02.2021) у відносинах між володільцями кількох джерел підвищеної небезпеки, якими завдано шкоди та третіми особами, якими володільці джерел підвищеної небезпеки спільно завдали шкоди, діє принцип відповідальності володільців цих джерел незалежно від їх вини і відповідно до ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

При розгляді справи, на думку представника апелянтки, суд першої інстанції не застосував відповідні норми права про безвинну відповідальність водія джерела підвищеної небезпеки та не врахував висновки Верховного Суду у спорах з подібними правовідносинами. .

За наведених обставин просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 відшкодування пов`язане з стійкою втратою працездатності в розмірі 50 076 грн, відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 2 503,80 грн та понесені витрати на правничу допомогу.

Правом на подачі відзиву ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд вважав, що відсутні належні та допустимі докази того, що мали місце протиправні дії водія ОСОБА_4 які б свою чергу знаходились у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. У даному випадку, на думку суду, у причинному зв`язку з виникненням такої дорожньо-транспортної пригоди знаходяться втрата поперечної стійкості автомобіля Mitsubishі під керуванням водія ОСОБА_3 , яка була обумовлена станом дорожнього покриття в місці скоєння ДТП.

На думку суду, визначені законодавством підстави для настання цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_4 та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» з приводу дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 07 січня 2019 року відсутні.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 січня 2019 року близько 16 год. 20 хв. водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «Mitsubishі Pajero», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на автодорозі Н09 Мукачево Львів, між селами Угринів та Ямниця у напрямку м. Івано-Франківська, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із зустрічним автомобілем марки Geely MR 7151, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 . Внаслідок чого водій ОСОБА_4 помер на місці події, пасажир його автомобіля ОСОБА_5 помер в Івано-Франківській ОКЛ, пасажир ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

12 вересня 2019 року постановою прокурора прокуратури Івано-Франківської області Балкового В.В. закрито кримінальне провадження №0000087 від 07 січня 2019 року стосовно ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України ( а.с. 7-10).

У постанові зазначено, що потерпілій ОСОБА_1 - водієм ОСОБА_3 шкоду відшкодовано повністю майнову та моральну, претензій до нього немає, цивільний позов заявляти не бажає.

Встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода сталась через неналежний стан дорожнього покриття на штучній інженерній споруді і відсутністю додаткового інформування водія ОСОБА_6 про небезпечні умови для руху через міст.

Відповідно до довідки Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи від 04 серпня 2020 року за №452, ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, загального захворювання за наслідками травми, отриманої внаслідок ДТП 07 січня 2019 року ( а.с. 11, довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 14 травня 2020 року а.с.12).

Згідно з даними перевірки чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ, поліс №АМ 6406162 діючий станом на 07 січня 2019 року, страхова компанія ПАТ «СК «Універсальна», транспортний засіб Geely MR 7151, номерний знак НОМЕР_2 ( а.с. 17).

Відповідно до положень ч.1-3 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.

Відповідно до положень п. 26.1, 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Страховиком, згідно ст. 26-1 Закону, відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Таким чином, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів приходить до висновку про те, що ДТП, яка сталася 07 січня 2019 року за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої ОСОБА_1 отримала важкі тілесні ушкодження, є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.

Оскільки згідно довідки Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи від 04 серпня 2020 року за №452, ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, загального захворювання за наслідками травми, отриманої внаслідок ДТП 07 січня 2019 року, то згідно п. 26.1 ст. 26, ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності позивачки становить: 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку у розмірі 50076 грн (4173х12), а розмір моральної шкоди складає 5% від суми страхової виплати за шкоду завдану здоров`ю та становить 2503,80 грн (50076/10х5).

Колегія суддів зауважує, що позивач, відповідно до положень п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» пред`явила позов про стягнення страхового відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю впродовж трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Так, згідно висновку, викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15, у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зібраним доказам по справі та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, то таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відшкодування пов`язаного з стійкою втратою працездатності в розмірі 50076 грн та відшкодування пов`язаного з заподіянням моральної шкоди в розмірі 2503,80 грн .

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, частиною 13 зазначеної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, згідно ч.1,2,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивачка, при зверненні з позовом до суду та поданні апеляційної скарги звільнена від сплати судового збору, то такий відповідно до ст. 4 закону України «Про судовий збір» у розмірі 2481 грн (з яких 992,40 грн за подання позову до суду та 1488,60 грн за подання апеляційної скарги) слід стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» в дохід держави.

Представник позивачки просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 6000 грн та витрати в розмірі 4500 грн пов`язані з апеляційним розглядом справи.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може. За клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у справі надавалася позивачці Адвокатським об`єднанням «Автопоміч».

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано довіреність на представництво інтересів ОСОБА_1 , копію договору № 2791 від 15.07.2020 року про надання професійної правничої (правової) допомоги АО «Автопоміч» (а.с.21), додаток до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №2791 від 19.08.2020 року( а.с.24), детальний опис робіт на підготовку та подання позовної заяви на суму 6000 грн (а.с. 24), на підготовку, написання відповіді на відзив на суму 3000 грн (а.с.77) та написання апеляційної скарги на суму 4500 грн.

У відзиві на позов, представник відповідача, заперечуючи обґрунтованість вимог позивача про стягнення витрат на надання правничої допомоги посилався на те, що позивач не надав акт прийняття виконаних робіт та платіжне доручення на підтвердження оплати таких послуг.

Однак такі заперечення є необґрунтованими, оскільки представник позивача подав детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої допомоги від 28.102.2021 року, у якому зазначено перелік підготовчих дій та подання позовної заяви до суду із визначенням вартості однієї години в розмірі 1500 грн, та виходячи із загальної кількості витраченого часу на надання правничої допомоги - 4 год , вартість наданих послуг становить 6000 грн.

Крім того, представником позивача надано Детальний опис робіт (наданих послуг) від 22.03.2022 року по підготовці на направленні відповіді на відзив, вартість яких (2 год витраченого часу) становить 3000 грн. (а.с. 77) та Детальний опис робіт (наданих послуг) від 15.06.2022 року при подачі апеляційної скарги на рішення суду, вартість робіт (3 год витраченого часу) визначена у розмірі 4500 грн.

Отже, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом Адвокатського об`єднання «Автопоміч» надані відповідні та належні докази, а відтак на користь позивачки слід стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» витрати за надання правничої допомоги у розмірі 9000 грн за надання такої у суді першої інстанції та 4500 грн витрат пов`язаних з апеляційним розглядом.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України.

В силу вимог пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд 9, ідентифікаційний код юридичної особи 20113829) на користь ОСОБА_1 (прож. АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) у відшкодування шкоди в розмірі 50 076 гивень, відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 2 503, 80 грн, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 9000 грн, та пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4500 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд 9, ідентифікаційний код юридичної особи 20113829) в дохід держави 2481 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський