ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/6811/20 Номер провадження 22-ц/814/1671/22Головуючий у 1-й інстанції Проценко А.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі: Владімірові Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, в складі судді Проценко А.М., дата виготовлення повного тексту рішення 12 квітня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», треті особи: державний реєстратор Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І., департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання дій щодо державної реєстрації права власності на квартиру протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання запису про реєстрацію права власності чинним,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Укрбедт Плюс», в якому просила визнати протиправними дії товариства, державного реєстратора по державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасувати рішення Держдавного реєстратора Микитенко Л.І. від 09.10.2020 про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру та визнати чинним запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Губською В.А. 20.04.2000 за №1142.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона в період з 26.06.2000 по 30.09.2020 була власником квартири АДРЕСА_1 кв.

10.11.2020 року отримала лист з вимогою про звільнення квартири внаслідок переходу права власності на належну їй квартиру відповідача ТОВ «Укрдебит Плюс».

З державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер № дізналася, що 30.09.2020 року ТОВ «Укрдебит Плюс» набуло право власності на квартиру як іпотекодержатель за договором іпотеки б/н, укладеного 21.067.2006 р. між АКІБ «Укрсибанк» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. №3690.

Зважаючи, що між нею та ТОВ «Укрбедит Плюс» відсутні будь-які правовідносини, відчужена без її згоди квартира є єдиним та постійним місцем проживання її та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , 2006 року народження, вважає свої права як власника та мешканця квартири порушеними.

Також зазначала, що звернення стягнення на її житло було проведено всупереч ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних осіб», оскільки такий правочин здійснений без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення Державного реєстратора Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни від 09.10.2020 року, індексний номер 54512894, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс».

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судових витрат.

Часткове задоволення позову мотивовано встановленням факту порушення прав позивача, яке відбулось внаслідок прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс».

В іншій частині позовних вимог було відмовлено, зважаючи на те, що державний реєстратор залучений до участі в справі в якості третьої особи, натомість порушення прав позивача відбулось внаслідок дій товариства, з яким у позивача виник майновий спір щодо права на вказану кватиру, враховуючи, що існуючи між сторонами спірні правовідносини виникли внаслідок реалізації товариством як новим іпотекодержателем права на звернення стягнення на квартиру як на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених вимог, ТОВ «Укрдебт Плюс», оскаржило його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що згідно положень ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Вважає, що умовами іпотечного договору, а саме п. 5, сторони визначили, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Оскільки до товариства перейшли всі права та обов`язки за іпотечним договором на підставі укладених договорів, ТОВ «Укрдебт Плюс» скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням зобов`язальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до державного реєстратора Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Микитенко Л.І., якою і було здійснено реєстрацію права власності за товариством з дотриманням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (колишнім чоловіком позивача) був укладений кредитний договір №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 42 000 дол. США з кінцевим терміном повернення до 21.07.2016 під 13% річних.

Вказаний кредит відповідно до п. 1.4 договору надавався для особистих потреб (не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на споживчі цілі.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, в цей же день між Банком та майновим поручителем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки б/н, посвідчений 24 липня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №4072.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, у зв`язку із чим ПАТ «Дельта Банк» набув права первісного кредитора за договором №0 від 24 липня 2007 року та договором забезпечення.

07 листопада 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги №2082/К, за яким, в тому числі, було відступлено і право вимоги за кредитним договором №0 від 24 липня 2007 року та договором іпотеки від 24 липня 2007 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. 07 листопада 2019 року та зареєстрований в реєстрі, де змінено іпотекодержателя з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Укрдебт Плюс». Відповідні зміни внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідачем, як новим кредитором, 09.12.2019 на адресу боржників були направлені повідомлення вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, попередивши їх при цьому, що вразі не виконання вимоги протягом 30 днів товариство має намір звернути звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані вимогли боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були отримані, про те залишилися без належного реагування, в зв`язку з чим товариство в жовтні 2020 року в порядку ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» звернулось до державного реєстратора.

Рішенням державного реєстратора Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. №54512894 від 09.10.2020 на підставі договору іпотеки від 21.07.2006 була здійснена державна реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Дізнавшись в листопаді 2020 року про втрату права власності на належне їй майно та реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс», ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд дійшов висновку, що державний реєстратор при розгляді заяви відповідача про реєстрацію за ним права власності не перевірила наявність підстав для цього, не врахувала норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», здійснила реєстрацію права власності на квартиру без згоди власника, внаслідок чого майно вибуло з власності іпотекодателя не дивлячись на дію мораторію як нерухоме житлове приміщення, в якому постійно проживає позивач разом з своєю неповнолітньою донькою.

В іншій частині суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діяла на час проведення державної реєстрації державним реєстратором права власності на квартиру за Банком, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно з п. 4.1 Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим Договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором.

Відповідно до п. 4.3 Договору іпотеки у випадках, зазначених в п.п.2.1.1-2.1.2 Договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону «Про іпотеку».

П. 4.4. Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання Іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Сторонами не заперечується, що кредитні кошти в сумі 42000 дол. США надавалися на споживчі потреби. Загальна площа іпотечного майна становить 73,1 кв. м.

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_5 зареєстровані у іпотечній квартирі за адресою АДРЕСА_2 .

Доказів щодо не проживання позивача в даній квартирі, чи про наявність в неї іншого житла, відповідачі в ході розгляду справи не надали та не спростували докази позивача.

З наведеного вбачається, що спірна квартира як предмет іпотеки підпадає під дію вищевказаного закону та не може бути примусово відчужена іптекодержателем без згоди власника.

Верховний Суд України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Та зробив висновок про те, що установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності у державного реєстратора достатніх правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності за ТОВ «Укрдебт Плюс» на іпотечне майно в порядку реалізації ним своїх прав згідно до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки всупереч діючому на той час мораторію без згоди власника відбувся фактичний перехід предмета іпотеки до іпотекодержателя як нового власника нерухомості.

Зазначений висновок відповідає правовим позиціям викладеним в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/1310/17, а також в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №644/3116/18.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції обґрунтовано скасував рішення державного реєстратора, з огляду на дію Закону N 1304-VII, яким введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди власника на його відчуження.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків місцевого суду не спростовують.

Так, не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що суд не переконався в тому, чи дійсно отриманий кредит був споживчим у зв`язку з відсутністю доказів цільового використання коштів саме для споживчих цілей.

Вказане твердження є надуманим та повністю спростовується змістом укладеного між сторонами кредитного договору, в якому останні погодили цілі надання кредитних коштів, а саме на споживчі цілі, і цей факт сторонами не оспорювався в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, не можуть заслуговувати на увагу доводи скарги щодо не надання позивачем доказів про те, що спірна квартира є місцем її постійного проживання та в неї відсутнє інше житло.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції дав вірну правову оцінку та прийняв до увагами надані позивачем докази про своє зареєстроване місце проживання в даній квартирі, в якій вона мешкає разом з неповнолітньою донькою.

Вказані докази стороною відповідача спростовані не були, позаяк не було надано інших доказів, які б доводили факт існування у позивача іншого житла.

Оскільки вказана обставина відноситься до заперечень відповідача щодо предмета спору, який вмотивований посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, такі обставин згідно до вимог ст. 81 ЦПК України підлягають доведенню саме стороною відповідача.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 липня 2022 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна