Ухвала

14 липня 2022 року

м. Київ

справа № 317/2320/20

провадження № 61-6435ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_2 , про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_2 , про визнання договору поруки недійсним.

Позов обґрунтовував тим, що в квітні 2020 року після ознайомлення з позовними вимогами АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позивачу стало відомо, що 16 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № DN80FJ00000125, за яким позичальнику виданий кредит у розмірі 45 210,00 дол. США строком до 15 серпня 2037 року, зокрема, 30 000,00 дол. США - на придбання нерухомості, 2 100,00 дол. США - на сплату одноразової комісії, 13 110,00 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,83 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Крім того, до матеріалів позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» був наданий договір поруки від 17 серпня 2007 року № DN80FJ00000125, де поручителем зазначений позивач ОСОБА_1 , за яким він зобов`язаний відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_3 обов`язків за договором від 17 серпня 2007 року № DN80FJ00000125.

ОСОБА_1 зазначав, що не укладав з АТ КБ «ПриватБанк» зазначений договір поруки в інтересах ОСОБА_2 , про що свідчить зміст договору поруки, в якому основним боржником зазначений ОСОБА_3 . Крім того, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 взагалі не укладався кредитний договір від 16 серпня 2007 року № DN80FJ00000125, що свідчить про його недійсність.

Отже, оскільки позивач на забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 не укладав та не підписував договір поруки від 17 серпня 2007 року № DN80FJ00000125, де поручителем вказаний позивач ОСОБА_1 на виконання зобов`язань ОСОБА_3 , вважав його недійсним.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Постанова Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2021 року - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Працевитий Г. О., в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

З урахуванням предмета спору, характеру правовідносин, складності справи, Запорізький апеляційний суд, розглядаючи цю справу, постановою від 06 червня 2022 року визнав справу малозначною на підставі пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, ця справа є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі немає посилання на зазначені випадки.

Підстав для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, немає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення ЄСПЛ у справі «Golder v. the United Kingdom» (Голдер проти Сполученого Королівства) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення ЄСПЛ у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Працевитий Г. О., подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_2 , про визнання договору поруки недійсним відмовити. Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

Г. І. Усик