КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ

Справа №754/202/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3841/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Галась І.А., 11 листопада 2021 року у м. Києві, повний текст рішення складений 19 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 26510,74 доларів США та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 26000 доларів США та взяв на себе зобов`язання надати товар чи повернути їх не пізніше 01 березня 2020 року, про що власноручно написав та надав розписку, однак взяті не себе зобов`язання не виконав. Позивач вказує, що між сторонами був фактично укладений змішаний договір, який містить в собі ознаки договору купівлі-продажу та договору позики. Однак, враховуючи, що у розписці не було визначено ідентифікуючих ознак товару, тобто згоди щодо предмету купівлі-продажу не досягнуто, то в цій частині позивач вважає договір неукладеним. Натомість в іншій частині сторонами додержані всі умови договору позики, на підтвердження якого може бути представлена розписка, яка посвідчує передання визначеної грошової суми. А тому позивач вважає, що між сторонами мають місце правовідносини, що виникли з договору позики і відповідач свої договірні зобов`язання не виконав.

Щодо дати укладення договору позивач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 640/7558/17, вказує на те, що неправильне зазначення дати у складеній розписці не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання відповідачем грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню коштів.

Також позивачем були заявлені вимоги про стягнення 3 % річних, на підставі ст.625 ЦК України, розрахунок, яких проведено за період з 02 травня 2020 року по 29 грудня 2020 року, що становить 239 днів і суму 510,74 долари США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 26509 доларів США 60 центів та судовий збір в розмірі 7519, 54 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано суду доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за розпискою, а тому суд вважав, що позивачем підставно заявлено вимоги про стягнення 26000,00 доларів США за розпискою. Також відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач зобов`язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних за весь час прострочення. Будь-яких доказів, які б спростовували наведені позивачем суми заборгованості за вказаною розпискою відповідачем суду не представлено.

Не погодився із вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 , ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідач вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив правової природи розписки та помилково застосував норму матеріального права щодо договору позики. Зазначає, що зі змісту розписки вбачається, що відповідач отримав від позивача 26000,00 доларів США у рахунок придбання товару, з фіксацією терміну надання товару чи повернення коштів. При цьому, розписка була складена відповідачем 23 грудня 2019 року, тоді як позивач зробив на ній свій підпис 23 листопада 2019 року, і саме цю дату помилково визначено судом як дату складення розписки відповідачем. Обставину передачі відповідачу коштів саме для придбання товару (дві автівки) позивач не заперечує. Зазначені кошти призначалися до передачі знайомому посереднику із США, який з початком пандемії у 2020 році зник з переданими грошима. Обставини передачі грошей для придбання автомобілів через посередника позивач не заперечує, однак тепер позивач відмовляється визнати свою обізнаність про особистість посередника, якому він передав свої гроші через відповідача, та перекладає всі ризики своїх дій на відповідача. З огляду на викладене, відповідач вказує, що між ними з позивачем не виникли відносини позики, а повернення коштів мало відбутися , якщо у термін до 01 березня 2020 року товар не буде передано позивачу.

Отже, складена розписка свідчить лише про наявність між позивачем та відповідачем договору доручення на купівлю товару, на виконання якого позивач і передав відповідачу кошти, а відповідач зобов`язався передати позивачу куплений товар або кошти, якщо купівля товару не відбудеться. Вважає, що позивач у даній справі не довів наявність договору позики з відповідачем.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись неодноразово, шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу представника, що в силу ч. 6 ст.128 та ч.1 ст.130 ЦПК України є належним повідомленням. Причини неявки сторона позивача суду не повідомила. Тому, на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідачем була складена розписка російською мовою, яка в перекладі на українську мову має наступний зміст:

«Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописаний за адресою: АДРЕСА_1 , (дані РНОКПП та паспортні дані зазначаються), отримав суму в розмірі 26000 (двадцять шість тисяч) доларів США від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспортні дані зазначаються). Зобов`язуюсь надати товар або повну суму повернути не пізніше ніж 01 березня 2022 року». Розписка містить підписи сторін із зазначенням дати «23 грудня 2019 року ОСОБА_1 », «23.11.2019 ОСОБА_2 » /а.с.12/.

Сторонами визнанні обставини щодо надання позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 26000 доларів США.

У відзиві на позов, і в ході розгляду справи, відповідач вказує на наявність між сторонами правовідносин з договору доручення, зобов`язання за яким вважає такими, що ним виконані, що підтверджується укладеним ним договором. Також відповідач наголошував на тому, що здійснював продажу товару.

Так, згідно з договором (без номеру і без дати), виконавець ОСОБА_4 та замовник ОСОБА_2 (паспортні дані зазначаються і відповідають тим, що зазначені у розписці), довірена особа якого ОСОБА_1 (паспортні дані зазначаються і відповідають тим, що зазначені у розписці) уклали цей договір про надання виконавцем послуг по пошуку, підбору, придбання на території США і доставки у м. Одеса, Україна, товару - двох транспортних засобів марки «Nissan», модель «Leaf», 2014-2016 років випуску, вартістю за одиницю 13000 доларів США, винагорода виконавцю 2000 доларів США. В договорі зазначено, що всього оплачено 26000 доларів США перед його підписанням, і виконавець підтверджує отримання повної суми від замовника (п.п.1.1,1.2,2.3,2.4 договору). У п.3.1. договору вказано, що виконавець приймає на себе зобов`язання у строк до 01 березня 2020 року здійснити підбір на території США та придбання транспортного засобу за ціну і за параметрами указаними замовником в договорі, забезпечити доставку і передати замовнику товар разом з документами на нього. Договір підписаний від імені замовника ОСОБА_1 та містить підпис в графі виконавець англійською мовою із зазначенням іншого ім`я ніж «ОСОБА_4» /а.с.43-45/.

Матеріали справи містять дані про реєстрацію позивача як фізичної особи - підприємця, вид діяльності - роздрібна торгівля з лотків та на ринках /а.с.46/.

Відповідач, згідно відкритих даних станом на час розгляду справи, не є фізичною особою-підприємцем.

Визначаючи характер спірних правовідносин апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.205 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ст. 656 ЦК України).

ЦК України не визначає форми для укладення договорів щодо купівлі-продажу транспортних засобів.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 (далі - Порядок №1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до п.9 Прядку № 1200 транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери, які ввозяться на митну територію України для продажу, підлягають митному оформленню в порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п.12 Порядку №1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером (п.16 Порядку № 1200).

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі №145/145/17 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено між сторонами у простій письмовій формі, не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу. Оскільки сторони не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, то оспорюваний договір є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Положеннями ч.1 ст. 1007 ЦК України встановлений обов`язок довірителя видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

В порядку ч. 1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

З наведених обставин даної справи вбачається, що в розписці зазначено: по-перше про передачу позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 26000,00 доларів США, по-друге про взятий відповідачем на себе обов`язок передати товар або повернути отриману суму.

Сторона відповідача вказує на те, що обумовленим в розписці товаром були транспортні засоби. Сторона позивача не визнає вказані обставини, зазначаючи, що у розписці не вказані індивідуальні ознаки товару, проте не конкретизує про який самий товар сторони домовлялись при складенні розписки. Разом з тим, сторона позивача не заперечує щодо наявності домовленостей щодо автомобілів але в інший час, що не стосується обставин складення розписки, що є предметом даного спору. Враховуючи відсутність іншого зазначення про товар, суд надаючи оцінку доводам відповідача, виходить з того, що під товаром слід розуміти транспортні засоби, які мали бути передані позивачу у майбутньому, і саме з урахування цього надавати оцінку спірним правовідносинам.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, продаж транспортного засобу, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Вказане свідчить про те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу має бути укладений в письмовій формі, про це свідчать і вже усталені звичаї ділового обороту. Наявна в матеріалах справи розписка, враховуючи відсутність в ній опису товару, не може свідчить про укладений договір купівлі-продажу транспортних засобів з додержанням письмової форми договору. При цьому, виходячи з положень ЦК України, така форма як розписка передбачена на підтвердження договору позики.

Оскільки сторони у даній справі не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу транспортних засобів, які мали бути доставлені, то слід погодитись з твердженням сторони позивача, що такий договір між ними є неукладеним. А за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

Разом з цим, не можна погодитись з твердженням сторони відповідача про те, що спірні правовідносини по своїй суті є договором доручення, і ним на його виконання укладено в інтересах позивача договір та передані грошові кошти виконавцю договору.

Так, виходячи з наведених норм чинного законодавства, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Також нормами ЦК України визначений обов`язок довірителя видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення, і форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Оскільки відповідач посилається на повноваження щодо укладення договору на купівлю транспортних засобів, то відповідно договір доручення або довіреність мали бути видані у формі передбаченій для такого договору, тобто в письмовій формі.

Матеріали справи не містять даних про укладення між сторонами в письмовій формі договору за яким позивач уповноважив відповідача на вчинення юридичних дій від його імені щодо укладення договору з купівлі транспортних засобів. А тому і укладений відповідачем від імені позивача договір не свідчить про наявність між сторонами правовідносин, що виникли на підставі договору доручення.

Враховуючи відсутність між сторонами укладеного договору щодо купівлі-продажу товару та договору доручення, із змісту розписки, що є предметом спору вбачається, що відповідач отримав суму в розмірі 26000,00 доларів США від позивача та зобов`язався повну суму повернути не пізніше ніж 01 березня 2022 року. Вказане, виходячи з положень ЦК України, характеризує спірні правовідносини, як правовідносини, що виникли з договору позики на підтвердження якого відповідачем надана розписка, як належна форма договору позики.

Отже розписка містить усі істотні умови договору позики та підтверджує факт отримання ОСОБА_1 коштів та його зобов`язання з повернення товару або зазначених коштів у строки зазначені в цій розписці. Факт написання розписки відповідачем не оспорюється.

Вирішуючи питання про виконання зобов`язання апеляційний суд виходить з наступного.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

В розписці чітко вказано про отримання відповідачем від позивача грошових коштів, їх сума вказана прописом.

Посилання відповідача на те, що розписка від 23 грудня 2019 року не підтверджує факт отримання відповідачем коштів у борг від позивача, колегія суддів, вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем в розписці вказано про вже вчинену дію щодо отримання коштів. До того ж, в порядку ст. 1047 ЦК України представлена розписка позичальника посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким чином, зміст розписки, що є предметом спору, свідчить про виконання позивачем свого обов`язку щодо надання відповідачу грошових коштів, і відповідно про укладення договору позики.

Перевіряючи твердження відповідача про невизначену дату складення розписки, апеляційний суд виходить з наступного.

Дійсно, при складенні розписки відповідачем зазначена дата «23 грудня 2019 року ОСОБА_1 », позивач при підписанні цієї розписки зазначив «23 листопада 2019 року». Однак при звернені до суду з позовом позивачем було вказано, що розписка була написана 23 грудня 2019 року та посилаючись на постанову Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 640/7558/17, вказував на те, що неправильне зазначення дати у складеній розписці не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання відповідачем грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню коштів. Колегія суддів погоджується з даним твердженням сторони позивача, з урахуванням того, що фактично обидві сторони визнали, що розписка була складена 23 грудня 2019 року. При цьому слід зазначити, що невірне зазначення судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення дати укладення договору, само по собі не є підставою для скасування рішення суду, так як це призвело до неправильного встановлення спірних правовідносин та їх оцінки, і вказане може бути виправлено шляхом виправлення описки в порядку встановленому процесуальним законом.

В розписці чітко встановлений строк виконання зобов`язання відповідача щодо повернення коштів датою «01 березня 2020 року».

Матеріали справи не містять даних, і відповідачем не вказується про виконання ним взятого на себе зобов`язання. Положеннями ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач у строки зазначені в розписці кошти не повернув, колегія суддів вважає, що у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 26000,00 доларів США. А отже суд першої інстанції вірно виходив з того, що зобов`язання відповідача є невиконаним.

При вирішенні питання про відповідальність за невиконане зобов`язання апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частиною 2 ст. 615, ст.625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Положеннями ст.625 ЦК України також визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних на суму боргу та входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Як вже вказано вище, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики і відповідач має невиконане перед позивачем зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 26000,00 доларів США, тобто грошове зобов`язання невиконане, а тому він також зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, так як інший розмір процентів не встановлений договором.

Згідно з розпискою відповідач зобов`язався повернути грошові кошти 01 березня 2020 року. Таким чином, з наступного дня після цієї дати зобов`язання вважається простроченим. Разом з тим у позовних вимогах позивач просив про стягнення 3% річних за період з 01 травня 2020 року по 29 грудня 2020 року, що становить 239 днів і суму 510,74 доларів США. Судом першої інстанції вказано про задоволення цих вимог, стягнута сума 3 % в розмірі 509 доларів США.

Позивач рішення суду не оскаржив, доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до відсутності підстав для стягнення 3% річних, а отже враховуючи межі доводів апеляційної скарги і межі заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення даних позовних вимог відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права та прав відповідача не порушує.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Хоча рішення не є достатньо вмотивованим, проте суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову, тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Апеляційний суд у даному судовому рішенні надавши оцінку доводам апеляційної скарги усунув неповноту мотивування, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Оскільки відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем на даній стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 14 грудня 2022 року.