Провадження №22-ц/812/264/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 484/4338/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Крамаренко Т.В., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про зобов`язання повернути земельні ділянки, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» адвоката Іванченка Олександра Олексійовича на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 26 листопада 2021 року під головуванням судді Максютенко О.А., повний текст судового рішення складений 03 грудня 2021 року,

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про зобов`язання повернути земельні ділянки.

Позивач зазначала, що є власником земельних ділянок з кадастровим номером :01:000:1327 площею 1.3370 га, з кадастровим номером :01:000:1328 площею 0.2573 га, з кадастровим номером :01:000:1326 площею 3.0768 га, з кадастровим номером :01:000:1329 площею 0.0170 га, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Зазначені земельні ділянки позивач успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На теперішній час земельні ділянки перебувають в оренді ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договору оренди земельної частки (паю), який укладений 01.01.2007 року між ОСОБА_2 , підписаний від її імені за довіреністю ОСОБА_3 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких». Даний договір було зареєстровано в Книзі записів реєстрації договорів оренди по Кам`янобалківській сільській раді Первомайського району Миколаївської області за № 640 від 23.04.2007 року.

На думку позивачки, договір оренди є неукладеним, оскільки представник не мав повноважень на підписання договору оренди 01.01.2007 року: так як довіреність на ім`я ОСОБА_3 була видана 26 грудня 2003 року, то відповідно до діючого на той час законодавства (ст.67 ЦК УРСР) строк її дії не міг перевищувати трьох років, а тому станом на 01.01.2007 року повірений ОСОБА_3 вже не мав жодних повноважень на укладання договору оренди земельної ділянки від імені ОСОБА_2 .

За такого позивач вважає, що оспорюваний договір оренди земельної частки є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні правовідносини.

Посилаючись на викладене, позивач просила зобов`язати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути вищевказані земельні ділянки.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути власнику ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровим номером :01:000:1327 площею 1.3370 га, з кадастровим номером :01:000:1328 площею 0.2573 га, з кадастровим номером :01:000:1327 площею 3.0768 га, з кадастровим номером :01:000:1329 площею 0.0170 га, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1265 грн40 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказує, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

На думку апелянта, обставини справи свідчать про те, що 26.12.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість щодо укладання договору доручення, на підтвердження цього факту ОСОБА_2 видала нотаріально посвідчену довіреність, а оскільки ця довіреність не містила строку її дії, то це свідчить про те, що і відповідний усний договір доручення 26.12.2003 року був укладений також безстроково. Суд помилково застосував норми ЦК УРСР до правовідносин, що виникли у 2007 році. Враховуючи, що правовідносини доручення продовжили існування після 01.01.2004 року, до них відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних ЦК України застосовуються положення нового ЦК України. За такого та враховуючи приписи ч. 3 ст. 5 ЦК України довіреності, видані у 2003 році, які були чинні станом на 01.01.2004 року та в яких не зазначено строк дії довіреності, зберігають чинність після 01.01.2004 року до припинення їх дії відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України, тоді як суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 67 ЦК УРСР.

Також апелянт зазначав, що судом безпідставно не було застосовано норми ч. 1 2 ст. 241 ЦК України до спірних правовідносин, хоча дії ОСОБА_2 з отримання орендної плати свідчать про схвалення нею спірного договору оренди землі, підписаного від її імені ОСОБА_3 .

Доводами апеляційної скарги є, крім того, те, що суд невірно застосував ст. 642 ЦК України, не взяв до уваги, що договір оренди землі був фактично укладений та виконувався сторонами, про що свідчить факт добровільної передачі ОСОБА_2 у користування відповідачу належної їй земельної ділянки і отримання нею орендної плати, сплати орендарем податку за використання земельної частки, а тому, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року №338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Також, на думку апелянта, позивач вчиняючи дії пов`язані з достроковим розірванням договору оренди землі та поверненням земельних ділянок, обмежує права та законні інтереси відповідача як належного орендаря. Судом не надано оцінки наданим відповідачем доказам щодо схвалення позивачем оскаржуваного Договору оренди землі, не надано мотивів їх відхилення, що порушує принцип змагальності судового процесу та рівності учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - адвокат Іванченко О.О., який приймав участь в засіданні в режимі відеоконференції, підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Позивачка та її представник в судове засідання вдруге не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на праві власності належали земельна частка (пай) площею 4,78 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Належна їй на праві власності земельна частка (пай) була виділена в натурі та позивачка ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті її матері - ОСОБА_2 , є власником земельних ділянок: з кадастровим номером :01:000:1327 площею 1.3370 га, з кадастровим номером :01:000:1328 площею 0.2573 га, з кадастровим номером :01:000:1327 площею 3.0768 га, з кадастровим номером :01:000:1329 площею 0.0170 га, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтвами про право власності на спадщину за законом, виданими державним нотаріусом Другої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 25 жовтня 2021 року, зареєстрованими в реєстрі за №2-542, 2-543, 2-544, 2-545.

01 січня 2007 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії ВВА 650807 № 11289 від 26 грудня 2003 року, підписав із ТОВ "Агрофірма Корнацьких" договір оренди земельної частки (паю) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів строком на 50 років з терміном закінчення 31 грудня 2059 року.

Вказаний договір зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 640 від 23.04.2007 року.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно статей 13, 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі в редакції станом на 01 січня 2007 року) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Положеннями частини першої статті 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Частиною першою статті 15 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно змісту договору оренди від 01 січня 2007 року від імені орендодавця ОСОБА_2 діяв її представник ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою 26 грудня 2003 року довіреністю.

Як визначено ст. 386 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на час видачі ОСОБА_2 довіреності, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Повірений зобов`язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов`язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим ст. 388 ЦК УРСР 1963 р.).

Статтею 62 ЦК УРСР 1963 р., визначено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР 1963 р. строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР 1963 р. чинність довіреності припиняється закінченням строку довіреності.

Взявши до уваги зазначену у договорі оренди дату видачі довіреності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладаючи 01 січня 2007 року від імені ОСОБА_2 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 не був уповноважений власником цієї землі на вчинення таких дій, з огляду на припинення чинності довіреності в зв`язку із закінченням її строку, тобто не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину

За такого суд першої інстанції правильно виходив з того, що підписаний 01 січня 2007 року від імені ОСОБА_2 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких» є неукладеним, оскільки вчинений ОСОБА_3 без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення власника землі на його укладання та без погодження з орендарем істотних умов договору оренди.

За таких обставин також є вірним висновок суду першої інстанції про те, що за неукладеним правочином правовідносини не виникли, права та обов`язки орендарем не набуті, а тому відповідач без законних на те підстав використовує належні позивачці земельні ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки їх власнику позивачці ОСОБА_1 - суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Колегія судів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про строк дії довіреності, виданої ОСОБА_2 , не врахувавши, що правовідносини доручення продовжили існування після 01.01.2004 року і до них відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних ЦК України застосовуються положення ЦК України в редакції, що діє з 01.01.2004 року, в зв`язку із чим ця довіреність є безстроковою і чинна до припинення їх дії відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України.

Так, з дослідженої апеляційним судом нотаріально посвідченої довіреності серії ВВА 650807 № 11289 від 26 грудня 2003 року (а.с. 122), вбачається, що строк дії у ній не зазначений. Отже, виходячи з приписів ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР 1963 р. вона зберігала силу протягом одного року з дня її вчинення.

Таке правове регулювання строку дії довіреності з огляду на зміст виданої ОСОБА_2 довіреності свідчить, що волевиявлення ОСОБА_2 було на укладання договору доручення із ОСОБА_3 строком саме на один рік, тобто до 26 грудня 2004 року включно.

Ураховуючи зазначене, відповідно до абзацу 1 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, після 01 січня 2004 року до прав і обов`язків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за укладеним між ними договором доручення дійсно підлягають застосуванню положення ЦК України 2004 року.

Проте колегія суддів вважає хибними посилання в апеляційної скарзі на те, що застосування цих положень ЦК України автоматично змінює узгоджений сторонами строк дії договору доручення та виданої на її підставі довіреності, оскільки такі доводи апелянта пов`язані із помилковим тлумаченням законодавства.

Посилання в апеляційної скарзі на те, що ОСОБА_2 , отримуючи орендну плату, вчинила дії, які свідчать про наступне схвалення нею договору оренди землі від 01 січня 2007 року, і, як наслідок, застосування до оспорюваних правовідносин положень статті 241 ЦК України, є необґрунтованим з огляду на таке.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, вказана норма презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а, отже, не могла їх перевищити.

Такі правові висновки щодо застосування положень статті 241 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612ЦС15, Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 664/998/17.

Таким чином, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення статті 241 ЦК України щодо наступного схвалення правочину, оскільки на момент укладення договору оренди землі від 01 січня 2007 року ОСОБА_3 не мав повноважень на його укладення.

Також колегія суддів не може погодитись з посиланнями апеляційної скарги на невірне застосування судом ст. 642 ЦК України, неврахування правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, не взяття до уваги, що договір оренди землі був фактично укладений та виконувався сторонами, про що свідчить факт добровільної передачі ОСОБА_2 у користування відповідачу належної їй земельної ділянки і отримання нею орендної плати, сплати орендарем податку за використання земельної частки.

Так, частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання апелянта на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, безпідставні, оскільки указані висновки зроблено за інших фактичних обставин. Так, у справі №338/180/17 вирішувався спір за позовом юридичної особи про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду, і цей спір стосувався порядку укладання господарських договорів.

До того ж колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, правовідносини у якій виникли у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, посилаючись на те, що зазначені земельні ділянки перебували в тимчасовому користуванні відповідача, згодом він звернувся до фермерського господарства з клопотанням про їх повернення, однак отримав відмову з тих підстав, що між ними було укладено договори оренди земельних ділянок. Позивач стверджував, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав. Оскільки судом було встановлено, що спірні договори позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду надані роз`снення щодо підстав застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Так, Велика Палата зазначала, що у праві України ця доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, статтею 18 Закону України "Про оренду землі" (що діяла до 01 січня 2013 року) договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. За такого Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, що переглядалась.

З огляду на викладене, посилання апелянта на фактичне виконання договору оренди землі не свідчить про укладеність цього договору враховуючи конкретні обставини справи, встановлені судом.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянта, що вимоги позивачки обмежують права та законні інтереси відповідача як належного орендаря земельних ділянок, оскільки за неукладеним правочином права та обов`язки орендарем - ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - не були набуті.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке постановлено судом з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що апеляційна скарга ТОВ «Агрофірма Корнацьких» задоволенню не підлягає, то і відсутні підстави для стягнення судових витрат на користь апелянта.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Крамаренко

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року