Справа № 344/7555/18
Провадження № 2/344/198/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Максимів Н.С., Мрічко Н.І.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_6 ,

представника третьої особи Когут М.Г.,

представника третьої особи Бойчук І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департамент житлової комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради та Муніципальна інспекція з благоустрою про зобов`язання демонтувати суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради віл 05.02.2015 року № 84,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 з вимогами про зобов`язання демонтувати суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради віл 05.02.2015 року № 84.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться поруч з будівлями. Її сусідка ОСОБА_4 самовільно, без її згоди та без погодження департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини виконавчого комітету міської ради, встановила огорожу між її ділянкою та своєю. Даний факт підтверджується відповіддю на адвокатський запит Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини. Відповідачка не дотрималась жодних правових вимог, передбачених чинним порядком встановлення огорож, самовільно збудувала огорожу, розміром більше двох метрів суцільно глуху, облицьовану листовим металом, що суперечить прямо вимогам п. 3.5 «Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківськ» додаток до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84, що унеможливлює попадання сонця та денного світла в житловий будинок, а також робить неможливим обробіток земельної ділянки, прилеглої до будинку в сільськогосподарських цілях. Також це суперечить частині 1 статті 103 Земельного кодексу України. Таким самоуправством відповідачка порушує її право на користування і розпоряджання земельною ділянкою, що закріплене у частині 1 статті 78 Земельного кодексу України.

21.05.2018 року позивачка уточнила вимоги позову, якими просить зобов`язати ОСОБА_4 самостійно, за власний кошт, демонтувати самовільно встановлену суміжну огорожу та стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2019 року до участі у справі залучено як третіх осіб на стороні позивача: Департамент житлової комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради та Муніципальну інспекцію з благоустрою.

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року до участі у справі залучено як співвідповідача ОСОБА_5 .

В судовому засіданні позивачка та її представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити. В подальшому позивачка не прибула у судове засідання, її представник подала заяву про розгляд справи без участі позивача. При прийнятті рішення просить врахувати надані стороною позивача пояснення. Позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог. В подальшому не прибули в судове засідання, подали до суду заяву, у якій просять розгляд справи здійснювати без їх участі. Позовні вимоги не визнають. Просять відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог, вказавши, що огорожа встановлена у 2014 році, її висота не перевищує двох метрів, з урахуванням фундаменту. Позивачкою не представлено жодного доказу, який вказує, що встановлення огорожі порушує будь-які її права.

Представник третьої особи - департаменту житлової комунальної політики Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні вказав, що відповідачами не дотримано принципу добросусідства, порушено норми земельного законодавства, благоустрою території та рішення виконавчого комітету від 16.10.2007 року № 496 «Про порядок встановлення огорожі власниками земельних ділянок на території міської ради». Права позивача, як землевласника, є порушені та підлягають захисту шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі між суміжними земельними ділянками сторін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться поруч з будівлями.

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0805 га, розташованої по АДРЕСА_1 та власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З листа департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради від 11.10.2017 року № 14/31.1-18/587, у відповідь на адвокатський запит, зазначено, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 затверджено Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську. Відповідно до п.п. 3.3., 3.6. Порядку висота огорожі не повинна перевищувати 2,0 м від рівня поверхні землі (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стіною), крім цього, «огорожа ділянок садибної забудови між сусідніми земельними ділянками повинна бути прозорою. Цей пункт не поширюється на випадки досягнення письмової згоди між сусідами». Згідно п. 6.5. Порядку, «демонтаж огорож, встановлених між суміжними земельними ділянками окремих власників (землекористувачів) відбувається в судовому порядку за позовом особи, чиї права та інтереси порушено». Департаментом не погоджувалась проектна документація на встановлення вказаної огорожі.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом "г" частини 1 статті 91 Земельного кодексу України зазначається, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини 1 статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 386 Цивільного кодексу України, яка встановлює засади захисту права власності, передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

У Постанові у справі № 926/2189/17 від 12.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право, має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами.

У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Згідно частини 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 визначено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти.

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

На момент встановлення суміжної огорожі між земельними ділянками позивачки та відповідачів діяло рішення виконавчого комітету від 16.10.2007 року № 496 «Про порядок встановлення огорожі власниками земельних ділянок на території міської ради», яке було чинне до 05.02.2015 року, відтак передбачені даним рішенням приписи було обов`язковими до виконання суб`єктами правовідносин, на яких поширює свою дію.

Відповідно до п.п. 1.2. п. 1 даного рішення, на межі будинковолодінь огорожу необхідно було встановлювати висотою не більше 1,5 м від рівня землі з її прозорістю не менше 50 %.

У відповідності до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської рад від 05.02.2015 року № 84 «Про Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківськ» передбачається порядок та технічні вимоги до встановлення огорож.

Зокрема, пунктом 3.2. Порядку передбачено, що проектна документація на встановлення огород виконується ліцензованою проектною організацією.

Пунктом 3.5. Порядку визначено, що верхня частина огорожі повинна бути прозорою. Коефіцієнт прозорості (відношення прозорих частин огорожі до суцільних частин огорожі) повинен бути більшим за 50 (п`ятдесят) відсотків.

Пунктом 3.6. Порядку зазначено, що огорожа ділянок садибної забудови між сусідніми земельними ділянками повинна бути прозорою. Цей пункт не поширюється на випадки досягнення письмової згоди між сусідами.

Пункт 4.5. Порядку передбачає письмову згоду усіх власників (співвласників) суміжних земельних ділянок у випадках: встановлення огорожі між суміжними земельними ділянками окремих власників чи землекористувачів, конструкція якої передбачає часткове втручання на суміжну земельну ділянку; зменшення прозорості між суміжними земельними ділянками окремих власників чи землекористувачів.

З огляду на вищенаведене вбачається, що відповідачами не дотримано принципу добросусідства, порушено норми земельного законодавства, благоустрою території, а відтак порушено права позивачки, як землевласника.

Таким чином, вищенаведені положення надають суду правові підстави вбачати незаконність дій відповідачів, а тому порушені права позивачки підлягають захисту шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі між суміжними земельними ділянками сторін.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 червня 2018 позивачці ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Пунктом 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року зі змінами та доповненнями, передбачено, що у разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України.

Приймаючи до уваги вимоги статей 136, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 81, 141, 136, 264, 265, 268, 352 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлену суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.05.2015 року № 84.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в дохід держави витрати по оплаті судового збору у розмірі по 352 грн. 40 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 12.07.2022 року.