ПОСТАНОВА

Іменем України

30 грудня 2022 року м. Кропивницький

справа № 396/29/22

провадження № 22-ц/4809/788/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, від імені якого діє представник - адвокат Проц Андрій Володимирович на заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області (суддя Русіна А. А.) від 19 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (даті - МТСБУ) пред`явило позов до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 07 травня 2020 року о 00 год. 05 хв водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «АЗЛК», номерний знак НОМЕР_1 та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який отримав тілесні ушкодження несумісні з життям та помер на місці події.

Станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 не була застрахована.

За заявою ОСОБА_3 (матері загиблого) Моторним транспортним страховим бюро були відшкодовані витрати на поховання в сумі 50856,00 грн та шкоду, пов`язану з втратою годувальника у розмірі в сумі 85014,00 грн, а всього 135870,00 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, то відповідач, як особа винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана відшкодувати в порядку регресу позивачу завдану шкоду.

Посилаючись на такі обставини, а також ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 27.3. Закону України № 1961-ІV, МТСБУ просило стягнути з ОСОБА_1 завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 135870,00 грн і судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2022 року позовні вимоги Моторного (транспортне) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 50856.00 грн та судовий збір в розмірі 849,43 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, в розмірі 50856,00 грн витрати на поховання, суд мотивував своє рішення тим, що вказана сума підтверджується платіжним дорученням № 2544888 від 24 листопада 2020 року (а.с. 29). В частині відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника в розмірі 85014,00 грн суд відмовив за недоведеністю, оскільки матеріали справи не містять доказів підтвердження виплати вказаної суми.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Проц А. В. просить скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2022 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що МТСБУ здійснило страхове відшкодування за завдану ОСОБА_1 шкоду, а саме: відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 50856,00 грн, а також відшкодування шкоди утриманцям померлого сумі 85014,00 грн. На підтвнерження здійснення регламентної виплати на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, позивач надав до суду першої інстанції розрахунок суми, довідку та наказ позивача про виплату, що підтверджує здійснення страхової виплати. Представництво інтересів позивача у суді першої інстанції здійснювала ОСОБА_4 , яка через недобросовісність та неуважність не надала до суду копію платіжного доручення на суму 85014,00 грн, яке об`єктивно існувало на момент пред`явлення позову, що слугувало підставою для відмови в позові в цій частині. Водночас суд першої інстанції відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України мав би витребувати платіжне доручення, з огляду на недобросовісне ставлення представника позивача до обов`язку надати суду докази.

До апеляційної скарги на підтвердження обґрунтованості незадоволеної частини позовних вимог апелянт долучив копію платіжного доручення № 2243093 від 23 вересня 2020 року про виплату ТОВ «Центр автовиплат поліс» 85014,00 грн.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Апеляційний суд надіслав відповідачу ухвалу про відкриття апеляційного провадження, копію апеляційної скарги з додатками та роз`яснив право на відзив.

Однак, відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюванню сумою за виконавчим, чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у цій справі становить 135 870 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а предметом спору є відшкодування шкоди в порядку регресу, що не належить до категорії спорів, які відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи викладене, справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Як вказано у постанові слідчого СУ ГУНП в Кіровоградській області від 17 червня 2020 року про закриття кримінального провадження, 07 травня 2020 року приблизно о 00 год. 01 хв. ОСОБА_1 , керував автомобілем АЗЛК 2140, номерний знак НОМЕР_1 , з`їхав з вул. Шевченка, що в м. Новоукраїнка Новоукраїнського району Кіровоградської області і рухався польовою дорогою в напрямку «Чапаєвського» ставка зі швидкістю 50 км/год, на автомобілі було увімкнене ближнє світло фар. В той самий час пішохід ОСОБА_2 , нехтуючи своїм життям, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в темну пору доби знаходячись в лежачому (горизонтальному) положенні, а саме на лівому боці на середині грунтової дороги, що прямує від вул. Шевченка в м. Новоукраїнці в напрямку «Чапаєвського» ставка, поблизу електроопори № 106 в м. Новоукраїнка, грубо порушуючи вимоги п.п.1.4, 1.5, 4.4, 4.14 «а» та «г» ПДР України, чим створив небезпеку для руху водію автомобіля АЗЛК 2140, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який рухався у напрямок «Чапаєвського» ставка та внаслідок чого допустив наїзд на вказаного пішохода. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень помер цього ж дня за місцем проживання. Дії водія ОСОБА_1 містять ознаки адміністративних правопорушень, передбачених ст. 121 та ст. 126 КУпАП.

Цією ж постановою слідчого, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000325 від 07 травня 2020 року було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а. с.7-9).

Станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не мав поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому потерпіла ОСОБА_3 , звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка полягала у витратах на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, а також шкоди, пов`язаної з втратою годувальника.

Відповідно до наказу МТСБУ № 68659, довідки № 1 від 19 листопада 2020 року та розрахунку прийняло рішення про виплату з фонду захисту потерпілих ОСОБА_3 у рахунок відшкодування витрати на поховання та влаштування пам`ятника 50856,00 грн.

Відповідно до наказу МТСБУ № 68659, довідки № 1 від 22 вересня 2020 року та розрахунку прийняло рішення про виплату з фонду захисту потерпілих ОСОБА_3 у рахунок відшкодування шкоди по втраті годувальника в розмірі 85014,00 грн.

Згідно з платіжним дорученням № 2544888 від 24 листопада 2020 року МТСБУ перерахувало потерпілій особі відшкодування витрат на поховання в розмірі - 50 856,00 грн (а. с.29).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині не задоволених позовних вимог, а саме - відшкодування шкоди, спричиненою втратою годувальника у розмірі 84014,00 грн.

В частині компенсації здійсненої страхової виплати на відшкодування витрат на поховання потерпілого рішення суду першої інстанції не оскаржується і, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Норми матеріального права, які застосовуються до правовідносин сторін

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з нормами частин 1 - 3 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

За приписами ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Пунктом 9 ст. 7 Закону України «Про страхування» передбачено, що в Україні здійснюється обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з преамбулою Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV) цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до абз. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 27 Закону № 1961-ІV встановлено, зокрема, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно з п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону № 1961-ІV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 38.2.1. статті 38 Закону № 1961-ІV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

У справі, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність вини водія транспортного засобу ОСОБА_1 у спричиненні смерті ОСОБА_2 не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без наявності вини).

Такий висновок суду узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18.

Місцевий суд також встановив, що МТСБУ сплатило замість ОСОБА_1 відшкодування витрат ОСОБА_3 на поховання її сина ОСОБА_2 (потерпілого) та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 50856,00 грн, а тому має право на регресний позов до водія ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні регресної вимоги МТСБУ до ОСОБА_1 про стягнення компенсації сплаченого ОСОБА_3 відшкодування шкоди, спричиненої втратою годувальника в розмірі 85014,00 грн, суд першої інстанції вказав на недоведеність факту сплати позивачем цієї страхової виплати. Тобто, суд вважав, що позивач не довів виникнення у нього права зворотної вимоги до відповідача.

Позивач не погодився з мотивом відмови у задоволенні його вимоги про стягнення сплаченого страхового відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, посилаючись на неправильність наданої судом оцінки доказів у справі та на новий доказ - платіжне доручення, яке до суду першої інстанції позивач не подавав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

За змістом ч. 1 ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1. ст. 38 Закону № 1961-ІV право зворотньої вимоги у МТСБУ до заподіювача шкоди виникає з моменту сплати страхового відшкодування, а розмір такої вимоги не може перевищувати фактично виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, у цій справі доказуванню підлягає, зокрема, факт сплати МТСБУ потерпілій ОСОБА_3 страхового відшкодування у повному розмірі за завдану їй шкоду, спричинену смертю сина. За недоведеністю такої обставини факт виникнення у позивача права на регрес ний позов в цій частині не може бути встановлений судом.

Суд першої інстанції на підставі наданих позивачем письмових доказів, а саме: розрахунку розміру відшкодування шкоди, пов`язаної із витратами на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 50086,00 грн (а. с. 24), довідки № 1 від 19 листопада 2020 року про розмір витрат ОСОБА_3 на поховання ОСОБА_2 в сумі 50086,00 грн та наказу від 23 листопада 2020 року про виплату представнику ОСОБА_3 за довіреністю - ТОВ «Центр авто виплат поліс» 50086,00 грн (а. с. 27), а також платіжного доручення № 2544888 від 24 листопада 2020 року (а.с. 29) встановив не лише дійсність нарахування, а й сплати МТСБУ представнику ОСОБА_3 за довіреністю - ТОВ «Центр авт виплат поліс» 50856,00 грн страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого ОСОБА_2 .

Натомість перевіряючи доводи позивача про сплату ним страхового відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, суд вважав, що наданих позивачем доказів, а саме: розрахунку розміру відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника в сумі 85014,00 грн (а. с. 23), довідки № 1 від 22 вересня 2020 року про розмір відшкодування ОСОБА_3 шкоди, завданої втратою годувальника ОСОБА_2 в сумі 85014,00 грн та наказу МТСБУ від 23 вересня 2020 року про виплату представнику ОСОБА_3 за довіреністю - ТОВ «Центр авто виплат поліс» 85014,00 грн (а. с. 25) є недостатньо для встановлення факту виникнення у відповідача зобов`язання перед позивачем, оскільки позивач не надав доказів дійсності сплати ним цієї страхової виплати.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду логічним, послідовним та правильним.

За змістом ст. 524, ст. 533 ЦК грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника щодо такої сплати.

Зі справи відомо, що позивач МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування на поховання ОСОБА_2 в безготівковій формі, шляхом перерахунку коштів зі свого банкіського рахунку на рахунок отримувача коштів. Крім того, відомо, що 23 вересня 2020 року МТСБУ ухвалило рішення про сплату страхового відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, на рахунок ТОВ «Центр автовиплат поліс».

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача, а згідно з п. 1.35 ст. 1 цього Закону розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Згідно з п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

З оглядну на те, що позивач не надав суду розрахунковий документ на суму 85014,00 грн, суд першої інстанції правильно вказав, що позивач не довів доказами того, що ним ініційовано перерахунок цих грошових коштів зі свого рахунку на рахунок представника потерпілої ОСОБА_3 - ТОВ «Центр автовиплат поліс».

Докази у справі, надані позивачем до суду першої інстанції, підтверджують лише те, що МТСБУ прийняло рішення про виплату ОСОБА_3 страхового відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника в розмірі 85014,00 грн, але не підтверджують, що дійсність сплати такого відшкодування, а отже факт виникнення у позивача права регресної вимоги до ОСОБА_1 на цю суму є недоведеним.

За недоведеності позивачем факту виникнення у нього права зворотної вимоги про відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

В апеляційній скарзі на підтвердження цього факту позивач посилається на новий доказ - платіжне доручення № 2243093 від 23 вересня 2020 року згідно з яким МТСБУ сплатило ТОВ «Центр автовиплат поліс» 85014,00 грн на підставі свого ж наказу від 23 вересня 2020 року.

При цьому клопотання про прийняття нового доказу та приєднання його до матеріалів справи (ч. 10 ст. 83 ЦПК України) апеляційна скарга не містить.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України вказано, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

При цьому закон допускає прийняття апеляційним судом нових доказів лише у «виключних випадках» обумовлених існуванням причин за яких учасник справи не мав можливості подати їх до суду першої інстанції «з причин, що об`єктивно не залежали від нього». Такими можуть визнаватися причини, які є об`єктивна непереборними, не залежать від волевиявлення учасника справи, перешкоджають чи істотно утруднюють вчинення ним процесуальної дії та підтверджені доказами.

В апеляційній скарзі позивач вказав, що на час звернення до суду з позовом він мав у своєму розпорядженні платіжне доручення № 2243093 від 23 вересня 2020 року, але його представник не надав його до суду першої інстанції через власну недобросовісність та неуважність до виконання своїх обов`язків. Інших обставин неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції позивачем не зазначено.

Тож на час пред`явлення позову позивач мав платіжне доручення № 2243093 від 23 вересня 2020 року, на яке він посилається в апеляційній скарзі, а наведені ним причини його неподання є суб`єктивними так, як пов`язані з діяльністю представника позивача, який діяв від імені позивача. Недобросовісне здійснення представником своїх процесуальних обов`язків у частині надання до суду доказів, як і неуважність при формуванні матеріалів позовної заяви не являються поважною причиною неподання доказів і не становить виключний випадок у розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Крім того, апелянт не надав доказів того, що наведені ним в апеляційній скарзі причини неподання до суду першої інстанції платіжного доручення, доданого до скарги, були ним з`ясовані та встановлені.

Отже, апелянт не довів, що неможливість подання ним нового доказу до суду першої інстанції з об`єктивно незалежних від нього причин, а тому такий новий доказ (платіжне доручення № 2243093 від 23 вересня 2020 року) апеляційний суд не приймає.

Таким чином, за недоведеності позивачем факту сплати ним страхового відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_3 втратою годувальника суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про відмову задоволення позову в цій частині.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Про судові витрати

Підстави для перерозподілу судових витрат, а також присудження позивачу компенсацій судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України, від імені якого діє представник - адвокат Проц Андрій Володимирович, на заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2022 року без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2022 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко