Постанова

Іменем України

12 липня 2022 року

м. Київ

справа № 535/1085/20

провадження № 61-2432св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

заявник - заступник начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Лукмасло Микола Миколайович,

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року у складі судді Мальцева С. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2021 року заступник начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Відділ ПВР) Лукмасло М. М. звернувся до суду з поданням, в якому просив вирішити питання про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, а саме - на земельну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, надану для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 23 квітня 2019 року № 11-16-0.2.-2449/2-19 рахується за боржником ОСОБА_1 , але право власності на яку не зареєстровано в установленому законом порядку. Подання мотивоване тим, що на примусовому виконанні у Відділі ПВР перебуває зведене виконавче провадження № 57489912, до складу якого входить шість виконавчих листів, зокрема - про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 19 000 000 грн та судових витрат в сумі 10 510 грн. В ході проведення виконавчих дій з примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 57489912 на прилюдних торгах було реалізоване належне боржнику рухоме майно, а саме: автомобіль «HONDА LEGEND», 1999 року випуску (протокол реалізації № 394724); будівлі модулів, металоконструкцій у кількості 3 об`єктів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (протокол реалізації № 468078); огорожа цегляна № 1, 2, 3 і 5 довжиною 227 м та металева огорожа довжиною 69,6 м; ворота № 4 в`їздні двостворчасті; замощення № 6 площею 2 845,5 кв. м, бордюри довжиною 649 пог. м; комунікації: 47 ліхтарів внутрішнього освітлення та 8 ліхтарів зовнішнього освітлення; мережі кабельні: кабель силовий броньований 230 м, розвідний - 970 м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (протокол реалізації№ 521174). Грошових коштів та/або іншого майна, зареєстрованого за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, не виявлено. Водночас було з`ясовано, що боржнику належали на праві власності дві земельні ділянки площею 0,1724 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та - площею 1,0235 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Котелевської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 10 липня 2012 року № 32 вищезгадані земельні ділянки були об`єднані в одну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій. Однак ОСОБА_1 не зареєстрував право власності на нову земельну ділянку, що унеможливлює без відповідного рішення суду провести звернення стягнення на неї в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням.

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року подання заступника начальника Відділу ПВР Лукмасла М. М. задоволено. Надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, а саме - на земельну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, надану для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 23 квітня 2019 року за вих. № 11-16-0.2.-2449/2-19 рахується за боржником ОСОБА_1 , але право власності на яку не зареєстровано в установленому законом порядку.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що земельна ділянка площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, фактично належить боржнику ОСОБА_1 , який не виконав рішення судів про стягнення грошових коштів і не зареєстрував зазначене нерухоме майно у встановленому законом порядку. Судом також враховано, що згадана земельна ділянка була створена шляхом об`єднання двох земельних ділянок, які у 2007 році ОСОБА_1 передав в іпотеку банку. Разом з тим на час звернення виконавця з цим поданням іпотека вже була припинена, а заборона на відчуження предметів іпотеки знята, про що свідчить витяг з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні подання заступника начальника Відділу ПВР Лукмасла М. М.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених абзацом 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що по АДРЕСА_1 знаходиться збудований, однак не зареєстрований за ним у встановленому законом порядку майновий комплекс бази обслуговування автотранспорту (далі - Майновий комплекс), який є капітальним будівництвом та відноситься до категорії нерухомого майна. Однак, задовольняючи подання державного виконавця, суди залишили поза увагою те, що за загальним правилом об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій ця нерухомість розташована, мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належить одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості, не допускається. Крім того, аналогічне подання вже було предметом судового розгляду, за результатами якого Котелевський районний суд Полтавської області своєю ухвалою від 16 червня 2020 року відмовив заступнику начальника Відділу ПВР Лукмаслу М. М. в наданні дозволу на звернення стягнення на земельну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197. Ні він як іпотекодавець, ні банк як іпотекодержатель, не зверталися до державного реєстратора із заявою про припинення іпотечного обтяження, а отже, реєстраційні дії з припинення іпотеки земельних ділянок були проведені з порушенням вимог закону та без відповідних на те підстав.

У травні 2022 року представник стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Відділ ПВР подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Котелевського районного суду Полтавської області та зупинено виконання оскаржуваної ухвали місцевого суду до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

13 червня 2022 року справа № 535/1085/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 30 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, чи нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 27 листопада 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто борг в розмірі 19 000 000 грн та судові витрати в сумі 10 510 грн.

31 грудня 2020 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 64019630 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вищевказаного рішення.

В подальшому згадане провадження було приєднане до зведеного виконавчого провадження № 57489912, в якому виконувалося кілька судових рішень щодо одного боржника - ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості за усіма виконавчими листами становить 23 404 097,94 грн.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належали дві земельні ділянки площею 0,1724 га, кадастровий номер :30:002:0882, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та - площею 1,0235 га, кадастровий номер :30:002:0883, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 631 між Акціонерним товариством «Імексбанк» (далі - АТ «Імексбанк») та ОСОБА_1 04 вересня 2007 року були укладені договори іпотеки, предметами яких є вищевказані земельні ділянки.

05 вересня 2007 рокудержавним реєстратором були внесені відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек про обтяження вищезгаданих земельних ділянок іпотекою та заборону на їх відчуження.

Рішенням Котелевської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 10 липня 2012 року № 32 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 » змінено цільове призначення належних ОСОБА_1 земельних ділянок площею 0,1724 га та 1,0235 га шляхом переведення в землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій).

Відповіддю Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 22 квітня 2019 року № 3/409-19, наданою на запит державного виконавця, підтверджується, що на підставі рішення Котелевської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 10 липня 2012 року № 32 та Технічної документації із землеустрою належні ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,1724 га та 1,0235 га були об`єднані в одну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій.

Разом з тим право власності на земельну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, не зареєстровано за ОСОБА_1 в установленому законом порядку.

Згідно з відповіддю АТ «Імексбанк» від 16 березня 2020 року № 02.1/8337, наданою на запит державного виконавця, ОСОБА_1 виступав майновим поручителем за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 631, укладеним між банком та ОСОБА_4 27 липня 2014 року кредит був погашений в повному обсязі.

При виїзді за місцем знаходженням майна, що рахується за ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , державний виконавець виніс постанову від 28 квітня 2021 року про опис і арешт майна/коштів боржника, а саме земельної ділянки площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197. Відповідальним зберігачем описаного майна визначено ОСОБА_3 .

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджується, що обтяження земельних ділянок площею 0,1724 га, кадастровий номер :30:002:0882, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та - площею 1,0235 га, кадастровий номер :30:002:0883, для ведення особистого селянського господарства іпотекою та забороною на їх відчуження були припинені 21 та 23 вересня 2021 року.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частини перша, п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Отже, у разі накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, які заставлені третім особам, Закон України «Про виконавче провадження» покладає на виконавця обов`язок повідомляти таких осіб про накладення арешту.

Накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, а відтак ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

У разі, коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно (вказана правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17).

Відповідно до статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що іпотека земельних ділянок площею 0,1724 га та 1,0235 га, які належали ОСОБА_1 , припинена, і що згадані ділянки були об`єднанні в одну земельну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, однак державна реєстрація права власності на це майно, яким боржник фактично володіє, не проведена, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що аналогічне подання вже було предметом судового розгляду, за результатами якого Котелевський районний суд Полтавської області своєю ухвалою від 16 червня 2020 року відмовив заступнику начальника Відділу ПВР Лукмаслу М. М. в наданні дозволу на звернення стягнення на земельну ділянку площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 488/3753/17-ц (провадження № 61-17011сво19) зазначено, що розділ VI ЦПК України, який врегульовує розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), не є окремим видом судового провадження, не є окремою стадією цивільного процесу, а є виконанням судових рішень, як заключного етапу у процесі реалізації захисту цивільних прав. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане у порядку, передбаченому законом. Тому державний/приватний виконавець має право звертатися до суду з відповідним поданням, направленим на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення стільки раз, скільки для цього необхідно, аби виконати судове рішення. Проте це не повинні бути тотожні й аналогічні подання (заяви), які вже судом вирішені.

У справі, яка переглядається, заступник начальника Відділу ПВР Лукмасло М. М. хоча й звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, в тому самому зведеному виконавчому провадженні та щодо того ж самого об`єкта нерухомості, однак в інтересах іншого стягувача та з інших підстав, надавши при цьому нові докази, зокрема відомості про припинення іпотеки вищезгаданих земельних ділянок. Тобто вказане подання не є тотожним й аналогічним поданню, яке вже було вирішене судом.

Аргументи заявника про те, що по АДРЕСА_1 знаходиться збудований, однак не зареєстрований за ним у встановленому законом порядку Майновий комплекс, який є капітальним будівництвом та відноситься до категорії нерухомого майна, і що в такому випадку діє принцип юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку або споруди, з посиланням, зокрема на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), за змістом яких лоти для продажу на торгах мають формуватися таким чином, щоб вони були максимально привабливими для потенційних покупців - учасників торгів, аби забезпечити їх конкуренцію і заохотити пропонувати більшу ціну. Такий підхід до формування лотів відповідає як інтересам стягувача та боржника, так і інтересам покупця майна, який заінтересований у придбанні максимально привабливого майна. Отже, зазначений підхід забезпечує в цьому відношенні єдність інтересів і стягувача, і боржника, і покупця майна боржника, якщо вони діють добросовісно. Водночас максимально привабливим для покупця є придбання об`єкта нерухомого майна саме разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, ніж придбання такого об`єкта на чужій землі, чи тим більше придбання земельної ділянки, зайнятої чужим об`єктом нерухомого майна. Це ілюструють і обставини справи, яка розглядається: не знайшлося бажаючих придбати лот, сформований із земельної ділянки, зайнятої чужим об`єктом нерухомого майна, а торги не відбулися. При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі дозвіл на звернення стягнення на земельну ділянку боржника, право власності на яку не зареєстровано в установленому законом порядку, лише надає державному/приватному виконавцю повноваження передати таку ділянку на реалізацію. Водночас у разі, якщо в ході підготовчих дій з метою проведення електронних торгів буде з`ясовано, що на земельній ділянці також знаходиться належне боржнику нерухоме майно (будинок або споруда), то виконавець не позбавлений можливості здійснити підготовку торгів таким чином, щоб до складу лоту з продажу майна боржника увійшла не тільки земельна ділянка, а й розташовані на ній об`єкти нерухомості.

Крім того, у справі, яка переглядається, за відомостями з Державного реєстру речових прав державна реєстрація права власності на Майновий комплекс як об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 не проводилася, а розташовані на земельній ділянці площею 1,1959 га, кадастровий номер :30:002:2197, будівлі модулів, металоконструкцій у кількості три об`єкти були реалізовані у вересні 2020 року на електронних торгах як об`єкти рухомого майна.

Посилання заявника на те, що ні він як іпотекодавець, ні банк як іпотекодержатель, не зверталися до державного реєстратора із заявою про припинення іпотечного обтяження, а отже, реєстраційні дії з припинення іпотеки земельних ділянок площею 0,1724 га та 1,0235 га були проведенні з порушенням вимог закону та без відповідних на те підстав, не підлягають оцінці судом касаційної інстанції, оскільки вказані дії державного реєстратора не є предметом оскарження та розгляду в цій справі.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин справи, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2022 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити її виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2022 рокузалишити без змін.

Поновити виконання ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко