ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5751/20

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/446/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксана Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним -

У С Т А Н О В И В:

29 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 241 та поновити строк позовної давності щодо вказаних вимог;

- визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 11.09.2017, посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1953.

Позов обґрунтовував тим, що 02.10.2013 він надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 181 000 грн (22 625 доларів США) у борг, про що остання склала розписку. Відповідач зобов`язувалась повернути зазначену суму у строк до 31.12.2014 за комерційним курсом продажу доларів США, але добровільно кошти не повернула. 06.01.2016 він направив їй вимогу про виплату боргу, проте кошти не повернуто, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017 у справі № 750/5847/17 стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 829 272,64 грн та 8 000 грн судового збору.

Під час виконання рішення суду встановлено, що 01.09.2017 ОСОБА_2 уклала договір дарування зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , за яким подарувала йому житловий будинок АДРЕСА_3 . За результатами розгляду позову про визнання вказаної угоди недійсною, постановою Чернігівського апеляційного суду від 02.01.2020 у справі № 750/37/19 визнано недійсним договір дарування житлового будинку. Постановою Верховного Суду від 07.04.2020 постанова апеляційного суду залишена без змін.

Після отримання відповідачем вимоги від 06.01.2016 про сплату боргу, будучи обізнаною про можливе стягнення з неї заборгованості у сумі 22 625 доларів США, ОСОБА_2 15.02.2016 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала дарувальниці на праві власності на момент виникнення боргу та настання часу його повернення, а 11.09.2017 ОСОБА_2 подарувала своєму синові ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала дарувальниці на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Позивач вважає, що в обох правочинах вбачається схема правочину, націленого на мету збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду 02.02.2021, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2021 рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02.02.2021 скасовано.

В частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , укладеного 11.09.2017 між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Матвієнко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1953, ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений 11.09.2017 між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1953.

В частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 15.02.2016 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 241, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

При новому розгляді рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 15.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 241, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не пропустив визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності, оскільки об`єктивна можливість бути обізнаним про порушення свого права у нього виникла лише з 24 січня 2018 року після відкриття виконавчого провадження № 55628944, у межах якого з інформаційної довідки 112977689 від 06.02.2018 він довідався про наявність на праві власності у відповідачки ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, а також відчуження цього майна на користь ОСОБА_3 . А міг довідатись про спірний правочин позивач лише після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу - 05.12.2017 (справа № 750/5847/17).

Заявник вказує, що право кредитора на звернення стягнення на майно боржника виникає у стягувача лише з моменту отримання рішення суду про таке стягнення, а отже саме з цього часу стягувач вправі отримувати відповідну інформацію про належне боржнику майно, розраховувати на виконання рішення суду та мати можливість слідкувати за порушенням свого права, яке підлягає захисту. І лише отримавши рішення суду про стягнення боргу (грошових коштів), ОСОБА_1 отримав право здійснювати стягнення в порядку та у спосіб передбачений ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник зауважує, що між ним та ОСОБА_2 має місце не майновий, а грошовий спір, адже ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти без майнового забезпечення, у зв`язку із чим правових підстав слідкувати за майном ОСОБА_2 не мав, а отже не мав обов`язку контролювати вчинення нею будь-яких правочинів, спрямованих на приховування нею майна. Наголошує, що ані загальні засади цивільного законодавства, ані підстави виникнення прав та обов`язків не містять положень або обов`язку особи здійснення будь-яких дій на припущення ймовірності порушення її права у майбутньому з боку інших осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідачів просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважає викладені у ній доводи безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що прийняте у відповідності до закону та не підлягає скасуванню.

Відповідачі вказують, що висновок, за яким позивач пов`язує початок перебігу строку позовної давності лише тільки з рішенням суду щодо стягнення боргу у справі № 750/5847/17 з 05.12.2017, є необґрунтованим та таким, що суперечить висновку Верховного Суду у даній справі, а перебіг строку позовної давності спірного правочину щодо дарування 1/3 частини квартири розпочинається з моменту його укладання, тобто з 15.02.2016.

Уважають посилання позивача на те, що він міг дізнатись про майно та про його відчуження ОСОБА_2 лише після відкриття виконавчого провадження на виконання рішення у справі № 750/5847/17, такими, що не відповідають дійсності та спростовується поданими самим же позивачем до позову копіями договору дарування від 15.02.2016 та свідоцтва про спадщину від 01.09.2017, що підтверджує факт можливості отримання копій вказаних документів і поза межами процедур виконавчого провадження.

Наголошують, що позивач не тільки міг дізнатись після 01.01.2015 про наявне у ОСОБА_2 майно та про укладені нею правочини спрямовані на їх відчуження, а й зобов`язаний був вчинити такі дії, але він цього не вчинив без будь-яких поважних на те причин.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Шестака О.В., який просив залишити судове рішення без змін, дослідивши матеріали даної справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав спливу позовної давності для звернення до суду до позовом про визнання оспорюваного договору дарування частини квартири недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що як до укладення оспорюваного договору, так і після (15 червня 2016 року) у позивача не було жодних перешкод для отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про нерухоме майно, яке боржникові належало на праві власності та було відчужене за цим договором; будучи обізнаним з 01.01.2015 про порушення ОСОБА_2 боргового зобов`язання, позивач міг і повинен був довідатися про наявне у боржника майно та вчинені нею угоди, спрямовані на його відчуження з метою уникнення виконання свого грошового зобов`язання.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 02.10.2013 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти у сумі 181 000 грн, що в еквіваленті становило 22 625 доларів США, строком до 31.12.2014 за комерційним курсом долара.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017 у справі № 750/5847/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 829 272,64 грн та 8 000 грн судового збору (т. 1 а.с. 14).

На виконання вказаного рішення суду 13.12.2017 Деснянським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача зазначеної суми боргу та судових витрат, на підставі якого приватним виконавцем 24.01.2018 відкрито виконавче провадження № 55628944 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, здійснюються інші виконавчі дії (т. 1 а.с. 15, 37-38, 114-116, т. 2 а.с. 113).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 02.01.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.04.2020, у справі № 750/37/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений між відповідачами 01.09.2017 (т. 1 а.с. 17-36).

15.02.2016 ОСОБА_2 на підставі договору дарування подарувала своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 39-42, 71-73).

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, врахувавши при цьому, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договорів, укладених відповідачем, недійсними, як таких, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатних договорів на користь своїх дітей, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст яких суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) ОСОБА_2 частину майна відчужила після ухвалення рішення про стягнення заборгованості та початку здійснення виконавчих дій щодо стягнення цієї заборгованості, а іншу частину після отримання досудової вимоги про погашення боргу; 2) майно відчужене на підставі безвідплатних договорів; 3) майно відчужене на користь близького родича (доньки); 4) після відчуження спірного майна у ОСОБА_2 зменшився обсяг майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачем, а тому обґрунтованим є висновок про те, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведене свідчить, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 15.02.2016, за яким ОСОБА_2 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , є обґрунтованими.

Суд враховує, що ОСОБА_2 після ухвалення рішення про стягнення з неї заборгованості вже відчужувала інше належне їй майно своєму чоловіку ОСОБА_5 . Проте постановою Чернігівського апеляційного суду від 02.01.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.04.2020, у справі № 750/37/19, договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_3 , загальною площею 35,3 кв.м, житловою 19,2 кв.м із надвірними будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 01.09.2017, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1861, визнано недійсним.

Визнаючи вказаний договір недійсним, суд виходив із того, що дії ОСОБА_2 щодо укладення договору дарування житлового будинку зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до члена власної сім`ї з метою збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з неї грошових коштів. При укладенні 01 вересня 2017 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки дарування ОСОБА_2 належного їй житлового будинку своєму чоловікові ОСОБА_5 , при наявності боргових відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , вказують на те, що спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів із ОСОБА_2 .

Таку правову позицію виклав Верховний Суд у даній справі передаючи справу на новий розгляд в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування частини квартири, укладеного 15.02.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Переглядаючи справу у касаційному порядку, Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним є обґрунтованими, тому для правильного вирішення вимог у частині визнання договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15.02.2016, мають значення обставини, коли позивач довідався чи міг довідатись про укладення оспорюваного правочину.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив поновити строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 241. Зазначав, що перебіг позовної давності до вказаної вимоги необхідно обраховувати від дня набрання рішенням суду у цивільній справі № 750/5847/17 законної сили, а саме з 05.12.2017.

Відповідачі заявили про застосування строку позовної давності до зазначеної вимоги, оскільки право вимоги за розпискою настало у ОСОБА_1 з 01.01.2015 і з цього часу він мав всі правові засоби та можливості щодо вчинення дій, спрямованих на стягнення суми заборгованості та захисту своїх інтересів щодо забезпечення виконання такого стягнення з ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Зокрема, вирішення питання про застосування або незастосування строку позовної давності є важливим аспектом права на справедливий судовий розгляд, стосується обґрунтованості судового рішення і охоплюється змістом статті 6 Конвенції (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови», «Ruiz Torija v. Spain»).

В своїй прецедентній практиці ЄСПЛ звертає увагу, що строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог (прострочених позовів), яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними, втратити достовірність і повноту з плином часу» (див. наприклад пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Особливістю застосування інституту позовної давності є те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Разом з цим порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 181 000 грн строком до 31.12.2014, які остання у вказаний строк не повернула. Тобто, як вірно встановив районний суд, про порушення своїх прав та законних інтересів у зв`язку з порушенням відповідачкою боргового зобов`язання ОСОБА_1 був обізнаний з 01.01.2015.

Вимогу про виплату боргу позивач направив ОСОБА_2 06.01.2016 (т. 1 а.с. 128-130, т. 2 а.с. 168-170, 180-181).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у розписці про отримання від ОСОБА_1 коштів у борг ОСОБА_2 вказала паспортні дані, свій РНОКПП та адресу зареєстрованого місця проживання, а саме адресу спірної квартири АДРЕСА_1 , у якій остання зареєстрована з 22.02.1983 і по даний час. Ці ж дані та адресу місця реєстрації і проживання ОСОБА_1 зазначав і в позові про стягнення боргу з ОСОБА_7 (справа № 750/5847/17).

Тобто, у позивача були наявні всі необхідні дані для отримання та перевірки інформації щодо майнового стану відповідачки з дня складення розписки про отримання коштів у борг.

Отже позивач мав можливість і повинен був перевірити майновий стан відповідачки як на дату порушення останньою боргового зобов`язання, так і на дату направлення вимоги про повернення боргу та укладення спірного договору.

Докази, що підтверджують наявність обставин, які перешкоджали позивачеві дізнатися про порушення своїх прав та звернутися за їх захистом до суду в матеріалах справи відсутні. Таким чином, доводи про дотримання позивачем строку на звернення до суду із позовом за захистом порушених прав є необґрунтованими.

Як зазначалось вище, презумпцію обов`язку доведення того факту, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права покладено саме на останнього.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 просив поновити строк звернення до суду, при цьому зазначав, що право на оскарження правочинів, укладених боржником ОСОБА_2 , він як кредитор набув лише з 05.12.2017, з моменту набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017 у справі № 750/5847/17 про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу.

Після перегляду справи Верховним Судом у своїх поясненнях щодо строку позовної давності до даного позову (т. 2 а.с. 110-112, 227-229) ОСОБА_1 вказував, що він міг довідатись і довідався про укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваного договору дарування лише 24.01.2018 після початку процедури примусового стягнення суми боргу на виконання рішення суду та з інформаційної довідки 112977689 від 06.02.2018 (т. 2 а.с. 114-115), отриманої в межах цього виконавчого провадження, а отже термін позовної давності ним не пропущений.

З наведеного вбачається, що поведінка ОСОБА_1 щодо спірного питання є суперечливою, останній змінював свою позицію щодо дати (часу), з якої йому стало відомо про належність відповідачці майна та відчуження його за оспорюваним договором дарування.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, встановлених обставин справи та наданих сторонами на їх підтвердження чи заперечення доказів, оцінених судом у сукупності та відповідно до встановлених правил оцінки, районний суд правильно встановив, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним з 01.01.2015 про порушення відповідачем боргового зобов`язання, направивши при цьому вимогу про виплату боргу 06.01.2016, міг і повинен був довідатися про наявне у боржника майно та вчинені нею угоди, спрямовані на його відчуження з метою уникнення виконання свого грошового зобов`язання, як до, так і після укладення оспорюваного правочину, на що у позивача не було жодних перешкод.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом про визнання договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 15.02.2016, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зі спливом позовної давності до такої вимоги, є вірним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що право кредитора на звернення стягнення на майно боржника виникає у стягувача лише з моменту отримання рішення суду про таке стягнення, а отже саме з цього часу стягувач вправі отримувати відповідну інформацію про належне боржнику майно, розраховувати на виконання рішення суду та мати можливість слідкувати за порушенням свого права, яке підлягає захисту не заслуговують на увагу, оскільки предметом даного позову є визнання недійсним договору дарування частини квартири з підстав уникнення ОСОБА_2 від сплати боргу, а тому саме з 01.01.2015, дати порушення відповідачкою виконання свого обов`язку з повернення боргу у даній справі має обліковуватись строк позовної давності.

Посилання заявника на існування між ним та ОСОБА_2 грошового, а не майнового спору, у зв`язку із чим правових підстав слідкувати за майном ОСОБА_2 він не мав, є помилковими, оскільки наявність між сторонами спору як такого передбачає презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не впливають на правильність висновків суду по суті спору, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2021 без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2022 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: О.І.Онищенко

Н.В.Шитченко