КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4479/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гай, 9», ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з ордером №029509, виданим на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради м. Києва від 10 січня 1995 року, ОСОБА_4 на сім`ю з 4 осіб, а саме: ОСОБА_4 , дружину - ОСОБА_1 , доньку - ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_2 , було надано право на зайняття жилого приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

10 жовтня 1995 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

04 квітня 2005 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_4 виділено в користування кімнату площею 12,3 кв. м в зазначеній квартирі та 17 серпня 2005 року ним отримано свідоцтво на право власності на житло у розмірі 27/100.

На час подання позову дві кімнати квартири не приватизовані, особовий рахунок зареєстровано на позивача.

В кімнатах загальною площею 20,4 кв.м. та 13,6 кв.м. зареєстровані позивач, відповідач та донька позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_2 , однак фактично проживає лише дві особи, а відповідач з 2007 року в квартирі не проживає, що підтверджується актом від 06 липня 2020 року, кореспонденцію не отримує, до того ж забезпечений іншим житлом.

Жодних перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинилися.

Усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивача, оскільки відповідач з 2007 року припинив виконувати обов`язки, пов`язані з оплатою утримання житлового приміщення та комунальних послуг.

В квартирі відсутні лічильники, тому комунальні платежі нараховуються згідно з кількістю зареєстрованих осіб та є надмірними.

Відповідач будь-яких заяв до ОСББ «Гай, 9» чи інших житлово-комунальних контор про те, що він буде відсутнім за місцем реєстрації та збереження за ним права користування жилою площею за цією адресою - не подавав.

Враховуючи викладене, вважає, що відповідач втратив право користування вказаною квартирою у зв`язку з тривалою, понад 6 місяців, без поважної причини відсутності за місцем реєстрації, не сплатою ним комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення.

Просила суд, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року, у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 є її сином.

17 грудня 2007 року ОСОБА_2 за власною заявою звільнився з роботи в ЗАО «Аєробуд» у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в м. Феодосія.

Згідно до свідоцтва про шлюб, шлюб було зареєстровано ОСОБА_2 з ОСОБА_6 , яка народилася в с. Первомайськ, Кіровського району, АР Крим.

Шлюб між ними було укладено та зареєстровано 07 червня 2013 року в м. Феодосія, АР Крим.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві у них народилася дитина - ОСОБА_7 .

Однак, з 2007 року відповідач, а потім і його родина ніколи не мешкали за спірною адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з сім`єю відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

Звертає увагу на те, що до позовної заяви нею доданий Акт про проживання особи не за місцем реєстрації від 06 липня 2020 року.

В акті комісією чітко зазначено про те, що ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації не мешкає з 2007 року по теперішній час.

Просила суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 було видано ордер на жиле приміщення №029509 серія Б на сім`ю з 4 осіб, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_2 (син - відповідач), ОСОБА_2 (донька - третя особа), на право заняття житлового приміщення, що складається з 3 кімнат загальною площею 42,32 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2005 року ОСОБА_4 виділено в користування кімнату площею 12,3 кв.м. в зазначеній квартирі, у зв`язку з чим за ним в подальшому було зареєстровано право спільної часткової власності на 27/100 частину квартири.

Дві інші кімнати квартири не приватизовані.

У зазначеній квартирі, окрім позивача, також зареєстровані, зокрема, відповідач, який, як зазначає сторона позивача, з 2007 року не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги та не надає коштів на утримання житла, а мешкає з родиною за адресою: АДРЕСА_4 .

Так, позивач вважає свої права порушеними, оскільки сплачує надмірні платежі за комунальні послуги та не може оформити субсидію через реєстрацію в квартирі відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 2007 року по 06 липня 2020 року складено лише один акт, який не може містити достовірну інформацію про вказані в ньому обставини більше ніж за 13 років.

Стороною відповідача на спростування обставин викладених в позові надано, зокрема, квитанції про сплату комунальних послуг у спірній квартирі.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно зі ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Правовідносини, пов`язані із втратою право користування житловим приміщенням членами сім`ї наймача у зв`язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані статтею 107 Житлового кодексу України.

У частині другої зазначеної статті визначено, що член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення.

Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору-судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З наявного в матеріалах справи Акту від 06 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації не мешкає з 2007 року по теперішній час.

Даний акт, відповідач жодним чином не оскаржив, а відтак він є належним доказом.

Крім цього, в матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_2 у справі №760/6558/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, в якій останній зазначив, тобто визнав той факт, що він останні тринадцять років не проживає зі своє матір`ю у спірній квартирі.

На вищезазначене суд першої інстанції не звернув, та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у ст.71 ЖК України.

Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1109 грн.

Керуючись: ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1109 гривень сплаченого нею судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 12 липня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба