Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 липня 2022 року

м. Одеса

Справа № 2-3986/11

Провадження № 2/521/1989/22

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Гуревського В.К.

за секретаря - Федорової А.В.,

Учасники справи:

Позивач Кредитна спілка «Аккорд»

Відповідач ОСОБА_1

Представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду м. Києва 24 травня 2011 року звернулась із позовом Кредитна спілка «Аккорд» до ОСОБА_1 , за яким просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №В-14033 від 17 грудня 2004 року укладеного між Кредитною спілкою «Аккорд» та ОСОБА_1 в сумі 31241,92 гривень.

Вимоги обґрунтовані тим, що 17 грудня 2004 р. між Кредитною спілкою «Аккорд» та членом кредитної спілки «Аккорд» ОСОБА_1 було укладено кредитний договір. Укладання письмового правочину підтверджується кредитним Договором №В-14033.

Згідно п. 1.3 кредитного договору у процесі користування кредитом Позичальник зобов`язується дотримуватися принципів кредитування: цільового характеру, поверненості, платності та забезпеченості.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язуються щомісячно сплачувати Спілці нараховані проценти та частину кредиту в терміни та розмірах не менше ніж відповідно вказаного у рекомендованому графіку платежів (додаток № 1 до кредитного договору). Згідно рекомендованого графіку платежів відповідач повинен був сплатити кредит та нараховані проценти до 17.12.2005 р.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник дов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При дотриманні Позичальником умов сплати кредиту, передбачених у рекомендованому графіку платежів, нарахування процентів є мінімальним на залишок суми кредиту. Розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитом передбачено п. 2.3 кредитного договору.

Всупереч договірним зобов`язанням, в установлені графіком терміни Позичальником не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожний день користування кредитом, що передбачено п. 2.3 кредитного договору.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3.2 Договору, при порушенні строків сплати кредиту нараховується пеня в розмірі 0,5% від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

Останній платіж за кредитним договором був проведений 25.01.2008 року.

Таким чином, в порушення взятих на себе договірних зобов`язань відповідач, ігнорував умови кредитного договору та не сплатив Спілці нараховані проценти та кредит відповідно до рекомендованого графіку платежів та за наслідком чого станом на день подачі позовної заяви сума боргу за тілом кредиту становить 5000 грн, за процентами становить 21241,92 грн, за пенею 5000 грн, що в сумі складає 31241,92 грн.

Відповідно до п. 5.1. кредитного договору цей договір діє з моменту підписання та до повного його виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2011 року відкрито провадження по цій справі.

25 серпня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким позов Кредитної спілки «Аккорд» задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 серпня 2011 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано на розгляд до Суворовського районного суду м. Одеси.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Сувертак І. В. від 18 лютого 2021 року прийнято до свого провадження зазначену цивільну справу та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року передано цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Аккорд» (03055, м. Київ, вул. В. Ярмоли, 38, корп. 75-А) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси.

За результатами автоматичного розподілу від 01 грудня 2021 року справа передана для розгляду судді Малиновського районного суду міста Одеси Гуревському В.К.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року прийнято цивільну справу до свого провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2022 року розгляд цивільної справи за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором провести в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2022 року витребовано у Кредитної спілки «Аккорд» для огляду в судовому засіданні оригінали письмових доказів: договір від 17 грудня 2004 року, заява ОСОБА_3 про вступ в члени кредитної спілки, заява про надання кредиту, довідка про доходи.

Ухвала суду не виконана.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у повному обсязі, посилаючись на таке.

Позивачем не надано доказів надання кредиту відповідачеві та доказів наявності заборгованості відповідача, розрахунок заборгованості, наявний в матеріалах справи не є допустимим та достовірним доказом. Наявність заборгованості може бути підтверджена виключно первинними бухгалтерськими документами, оформленими відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Відсутність підстав для нарахування та подальшого стягнення відсотків за межами строку користування кредитом, визначеному договором. Позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом.

Фінансовий документ про отримання кредиту та відсутність підтвердження заборгованості.

Встановлення факту надання кредиту і його погашення за законом має підтверджуватись виключно первинними фінансовими документами (квитанція, видатковий касовий ордер..), а не довідкою про заборгованість, що викладена у формі «розрахунку заборгованості».

Суд не може брати за основу для ухвалення рішення розрахунок заборгованості, будувати свої висновки про наявність заборгованості на припущеннях, що є недопустимим.

За своєю фінансовою та юридичною природою, розрахунок заборгованості не є первинним фінансовим документом і не може бути допустимим доказом у справі.

Позивач у своєму позові посилається на наявність заборгованості за кредитним договором, але не надав жодних доказів цієї заборгованості, крім своєї довідки у вигляді так званого розрахунку, який по суті не є розрахунком, що в свою чергу не може прийматися судом як доказ заборгованості відповідача за кредитним договором.

Розрахунок заборгованості про наявність боргу, що подано до суду підготовлено керівником позивача та працівником позивача (зацікавленими і залежними від керівника юридичної особи - позивача) про наявність грошового зобов`язання відповідача по тілу кредиту та відсоткам - і не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум і служити доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Документами, які можуть підтверджувати наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно з нормами статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Одночасно позивач не надав до суду первинні бухгалтерські документи щодо здійснення часткового погашення кредиту (заява на видачу готівки, платіжні доручення, квитанції), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також відсотків, зазначених у довідці про заборгованість та розрахунку заборгованості є безперечним.

Таким чином, розрахунок заборгованості виготовлений та наданий позивачем не є допустимим доказом у справі. Тому допустимим доказом отримання кредиту може бути виключно видатковий касовий ордер чи квитанція, інший фінансовий документ, на якому міститься підпис позичальника про отримання кредиту, що відповідає звичаям ділового обороту та узгоджується з правовою позицією Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, викладеній у рішенні від 10 березня 2015 року у цивільній справі № 203/6202/14-ц у складі головуючого судді Казак С.Ю. Вищевказане рішення суду набрало законної сили. Крім того, з кредитних правовідносин, 11 червня 2015 року Макарівським районним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі № 370/2300/14ц за позовом ПАТ «Альфабанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у складі головуючого судді Косенко А.В.

Крім того відсутні підстави для нарахування відсотків за межами строку кредитування згідно договору.

Застосування строку позовної давності.

Якщо припустити факт отримання відповідачем кредитних коштів і наявність заборгованості за кредитним договором, то кредитором пропущений строк позовної давності.

Щодо права вимоги кредитора у боржника повної суми заборгованості, то у кредитора виникло таке право - з 18 грудня 2005 року. Строк надання кредиту передбачався до 17 грудня 2005 року. Протягом 3 років позивач мав право подати позов до суду до 18 грудня 2008 року, чим не скористався, а подав позов 24.05.2011р. з порушенням строку позовної давності. Таким чином, очевидно, що позивачем пропущені строки позовної давності як по окремому платежу, так і в цілому.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із відмовою в задоволенні позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів.

Судом встановлено, що 17 грудня 2004 р. між Кредитною спілкою «Аккорд» та членом кредитної спілки «Аккорд» ОСОБА_1 було укладено кредитний договір.

Укладання письмового правочину підтверджується копією кредитного Договору №В-14033. Оригінал для огляду в судовому засіданні не наданий.

Згідно п. 1.3 кредитного договору у процесі користування кредитом Позичальник зобов`язується дотримуватися принципів кредитування: цільового характеру, поверненості, платності та забезпеченості.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язуються щомісячно сплачувати Спілці нараховані проценти та частину кредиту в терміни та розмірах не менше ніж відповідно вказаного у рекомендованому графіку платежів (додаток № 1 до кредитного договору). Згідно рекомендованого графіку платежів Відповідач повинен був сплатити кредит та нараховані проценти до 17.12.2005 р.

Відповідно до п. 3.2 Договору, при порушенні строків сплати кредиту нараховується пеня в розмірі 0,5% від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

Останній платіж за кредитним договором був проведений 25.01.2008 року.

Таким чином, позивач стверджує, що в порушення взятих на себе договірних зобов`язань відповідач, ігнорував умови кредитного договору та не сплатив Спілці нараховані проценти та кредит відповідно до рекомендованого графіку платежів та за наслідком чого станом на день подачі позовної заяви сума боргу за тілом кредиту становить 5000 грн, за процентами становить 21241,92 грн, за пенею 5000 грн, що в сумі складає 31241,92 грн.

Відповідно до п. 5.1. кредитного договору цей договір діє з моменту підписання та до повного його виконання сторонами.

Позивачем в якості доказів заборгованості до суду надана довідка у вигляді розрахунку.

Документами, які можуть підтверджувати наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно з нормами статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Позивач не надав до суду первинні бухгалтерські документи щодо здійснення часткового погашення кредиту (заява на видачу готівки, платіжні доручення, квитанції), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також відсотків, зазначених у довідці про заборгованість та розрахунку заборгованості є беззаперечним.

Таким чином, розрахунок заборгованості виготовлений та наданий позивачем не є допустимим доказом у справі. Тому допустимим доказом отримання кредиту може бути виключно видатковий касовий ордер чи квитанція, інший фінансовий документ, на якому міститься підпис позичальника про отримання кредиту.

У відповідності до Наказу Міністерства фінансів України, № 88, «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

2.1 Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

2.2 Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

2.3 Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

2.4 Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

2.5 Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Додаткові вимоги до порядку створення первинних документів про касові і банківські операції, рух цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об`єктів майна передбачаються іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до Постанови Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» Розділ III Касові операції банків з клієнтами. Глава : Загальні вимоги до оформлення касових документів. Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу у готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника і отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов`язкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім перелічених вище), також належать : номер рахунку отримувача та назва банку отримувача. Усі реквізити в касових документах мають бути заповнені згідно з правилами, зазначеними в додатку 14 до цієї Інструкції.

12. У разі здійснення касових операцій протягом операційного часу відповідальний працівник банку на касових документах проставляє дату здійснення касової операції, а в післяопераційний час - поточну дату і час прийняття документів або напис чи штамп «вечірня» або «післяопераційний час».

Глава 3. Порядок видачі готівки з каси банку.

2. З каси банку готівка національної валюти видається за такими видатковими документами:

- за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо);

- за документом на отримання переказу готівкою в національній валюті, установленим відповідною платіжною системою - фізичним і юридичним особам (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу);

5. У видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю - правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача.

Згідно з вищенаведеними нормами, а також враховуючи ст. ст. 57, 59 ЦПК України, факти здійснення господарських операцій доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами. Відтак, факт надання грошових коштів в кредит доказується виключно первинними бухгалтерськими документами.

Згідно з вищенаведеними нормами, первинний бухгалтерський документ повинен бути складений безпосередньо під час здійснення господарської операції.

В силу норм закону, долучений до справи розрахунок заборгованості про заборгованість не є первинним бухгалтерським документом в силу відсутності усіх обов`язкових реквізитів. Внаслідок чого, в силу ст. 78 ЦПК України, розрахунок заборгованості не є засобом доказування факту надання кредитних коштів та наявності заборгованості за договором.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З наданої позивачем довідки про заборгованість неможливо встановити як проводився розрахунок заборгованості, не можливо встановити дійсну суму заборгованості за наявності останньої, зважаючи на відсутність відповідної деталізації та розрахунку заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом, а також за який період здійснено нарахування зважаючи на строк позовної давності по окремим простроченим платежам відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ і Верховного суду.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на недоведеність своїх вимог.

Відсутність підстав для нарахування відсотків за межами строку кредитування згідно договору.

Щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду па викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

За умовами кредитного договору, строк, протягом якого особа користується кредитом визначено до 17 грудня 2005 року, тому відсотки за користування кредитом можуть нараховуватися виключно до 17.12.2005 р., що узгоджується з правовими висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12

Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Застосування строку позовної давності.

Згідно п. 5.1 кредитного договору договір діє до повного його виконання.

Згідно п. 6.5 кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України)

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначається у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12, «оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів».

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6- 167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс 15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

З розрахунку заборгованості, що міститься в справі, вбачається, що 17.01.2005 р. та 17.02.2005 р. позичальник повинен був здійснити платіж у розмірі 780,00 грн та 770,00 грн, однак цього не зробив і з 18.02.2005 р. у кредитора з`явилось право вимоги у боржника щодо погашення цієї суми (розділ 2 договору). Протягом 3 років позивач не звертався до суду, а звернувся лише 24.05.2011р. вже з пропущеним строком позовної давності.

Щодо права вимоги кредитора у боржника повної суми заборгованості, то у кредитора виникло таке право - з 18 грудня 2005 року. Строк надання кредиту передбачався до 17 грудня 2005 року. Протягом 3 років позивач мав право подати позов до суду до 18 грудня 2008 року, чим не скористався. Крім того, за розрахунком заборгованості останній платіж здійснений 25.01.2008 року, а позов поданий 24.05.2011 р., тобто з порушенням строку позовної давності.

Таким чином, очевидно, що позивачем пропущені строки позовної давності як по окремому платежу, так і в цілому.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього(пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист порушених прав або інтересів. У разі, якщо суд прийде до висновку про порушення цивільного права, можливо застосувати строк позовної давності.

Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов необґрунтованим та відмовити в його задоволенні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 13, 263 - 265, 268, 272, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду у повному обсязі складено 15 липня 2022 року.

СУДДЯ В. К. Гуревський