У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Лещенко О.В.,

при секретарі судового засідання Конончуку Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Тимошенко Я.І. про визнання дій неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та заборони вчиняти певні дії, -

в с т а н о в и в :

скаржником подано до суду скаргу на визнання дій державного виконавця Подільського відділу ДВС у м. Києві Міністерства юстиції Тимошенко Я.І. ( далі - державний виконавець) неправомірними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 26.07.2021 та постанову № НОМЕР_2 від 26.07.2021; скасувати постанову про арешт майна боржника прийняту державним виконавцем 26 липня 2021 року у ВП № НОМЕР_2.

В обґрунтуванні скарги покликається на те, що державним виконавцем неправомірно прийнято оскаржувані постанови прийняті у мажах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2113/09, де боржником вказано ОСОБА_1 однак, такий виконавчий документ було повернуто стягувачу у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутню у боржника майна на яке можу бути звернуто стягнення (далі - Закон). У відповідності до ст. 27 цього Закону виконавчий збір стягується за вчинення державним виконавцем виконавчих дій з метою примусового виконання судового рішення і розмір обчислюються від фактично стягнутої суми. Попри те, таких дій державним виконавцем не було вчинено та кошти не було стягнуто, а тому були відсутні підстави для нарахування виконавчого збору та прийняття державним виконавцем спірних постанов, а тому відсутні підстави для прийняття постанови про арешт майна боржника. Просить скаргу задовольнити.

Державним виконавцем подано до суду заперечення на скаргу. Наводить пояснення про те, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрите на підставі виконавчого листа № 2-2113/09 від 28.10.2016. Надалі, 23.07.2021 у відповідності до заяви стягувача про повернення виконавчого документа, державним виконавцем прийнято відповідну постанову, а постанови про стягнення виконавчого збору виділено в окремі провадження у відповідності до ч. 3 ст. 40 Закону.

18 січня 2022 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено скаргу до розгляду.

Скаржником подано до суду заява про розглядати скарги у її відсутності.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» подано до суду заяву про розгляд скарги у відсутності сторони стягувача. Щодо вирішення відповідної скарги покладаються на розсуд суду.

У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, а відтак суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у його відсутності у відповідності до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, адже їх неявка не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали додані до скарги, суд прийшов до наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд установив, у провадженні державного виконавця Подільського відділу ДВС у м. Києві Міністерства юстиції Тимошенко Я.І. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2113/09 від 28.10.2016 виданого Каховським міськрайонним судом Херсонської області про стягнення коштів із ОСОБА_1 на користь стягувачів: ВАТ «Раййфайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» у розмірі 1446813,79 грн.

Дата надходження виконавчого документа до державного виконавця 18.01.2017.

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.02.2017. Окрім цього, у постанові постановлено, що у зв`язку із невиконанням боржником рішення суду з боржника відповідно до ст. 28 Закону стягується виконавчий збір в розмірі 10 % від суми, яка підлягає стягненню за рішенням суду. З метою забезпечення виконання рішення суду та усунення можливості здійснення відчуження майна необхідно накласти арешт на все нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження ,а всього у розмірі 1591795,16 грн.

22 липня 20212 року у межах виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт коштів боржника.

Цього ж дня, прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 569,00 грн.

23 липня 2021 року державним виконавче прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувача на підставі заяви стягувача у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону.

Дані обставини підтверджено відомостями з Інформації про виконавче провадження від 17 серпня 2021 року за ідентифікатором № 555Б0А043ДЕ7.

26 липня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 з примусового виконання постанови № НОМЕР_1 від 18 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави виконавчий збір у розмірі 144681,37 грн.

26 липня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови № НОМЕР_1 від 22 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави витрати виконавчого провадження у розмірі 569,00 грн.

26 липня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт на все майно боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Скаржник наводить аргументи про те, що прийняті державним виконавцем постанови від 26 липня 2021 року постановлені всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження»

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 26 Закону визначено початок примусового виконання рішення, зокрема: - виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої); - виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята).

Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Згідно з ст. 27 Закону визначено засади справляння виконавчого збору, зокрема, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина четверта).

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч. 5 ст. 27 Закону);

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (ч. 9 ст. 27 Закону).

Частинами п`ятою та дев`ятою статті 27 Закону визначений вичерпний перелік підстав для звільнення боржника від сплати виконавчого збору.

Отже, стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. Саме тому на час відкриття виконавчого провадження у державного виконавця відсутні законні підстави для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за виконавчим документом.

У зв`язку із наведеним суд прийшов до переконання про те, що аналізуючи наведені вище положення, стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 295/13991/16-а, від 20.02.2019 у справі № 712/5014/17, від 28 січня 2021 року у справі №640/24233/19.

Матеріалами справи підтверджується, що виконавче провадження НОМЕР_1 відкрито з примусового виконання виконавчого листа № 2-2113/09 від 28.10.2016 про стягнення коштів з боржника на користь стягувачів.

Окрім цього, суд відмічає, що такий виконавчий лист не підпадає під перелік виконавчих документів, за якими виконавчий збір не стягується відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Кошти виконавчого провадження складаються, зокрема з виконавчого збору та витратів органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Судом установлено, що виконавчий документ було повернуто стягувачові у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, а відтак у зв`язку із цим державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, яку необхідно виконувати у порядку, встановленим цим Законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Оскаржувані постанови прийняті державним виконавцем з примусового виконання постанови № НОМЕР_1 від 18 січня 2017 року та від 22 липня 2021 року; окрім цього, визначена сума виконавчого збору відповідає 10 % від суми, яка підлягала стягненню за рішення суду (1446813,79 грн).

Враховуючи наведене вище суд прийшов до висновку про те, що оскаржувані постанови про відкриття виконавчих проваджень прийняті з дотриманням вимог установлених законом, а тому судом не встановлено неправомірності дій державного виконавця щодо їх прийняття, а відтак відсутні підстави для їх скасування.

Щодо скасування постанови про арешт майна боржника від 26.07.2021 прийнятої державним виконавцем у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Суд звертає увагу, що системний аналіз вищевказаних положень дає підстави дійти висновку, що на державного виконавця покладено обов`язок під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна винести постанову про арешт майна (коштів) боржника.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що аналізуючи наведені норми чинного законодавства у сукупності зі встановленими обставинами, можна дійти висновку про правомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на майно скаржника.

Покликання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 не заслуговують на увагу, оскільки у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Тобто, у справі № 2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду дала оцінку правовідносинам, які виникли у зв`язку з невизначеністю застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону.

Попри те, суд вважає за необхідне наголосити, що не зважаючи на подібність правовідносин, нормативне регулювання у даній справі та справі № 2540/3203/18 здійснюється за різними редакціями статті 27 Закону № 1404-VIII, адже така зазнала змін.

Враховуючи наведене вище, суд критично оцінює доводи скаржника на необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків викладених у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі 2540/3203/18, оскільки предметом спору у вказаній справі була постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка винесена 03 серпня 2018 року, тобто до набуття чинності зазначеними вище змінами у частині другій статті 27 Закону (дата набрання чинності змін 28.08.2018).

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи встановлене вище, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з урахуванням вимог чинного законодавства, та застосування його до фактичних обставин справи, суд прийшов до переконання про те, що у діях державного виконавця відсутні порушення щодо винесення оскаржуваних постанов, а відтак відсутні підстави для скасування таких постанов, а відтак у скарзі слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 259, 260, 354, 447-451 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Тимошенко Я.І. про визнання дій неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та заборони вчиняти певні дії - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 11.07.2022 року.

СуддяО. В. Лещенко