Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Фареник А.О.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач у серпні 2019 року звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 20 774, 00 долари США боргу та 1 304, 49 долари США річних.

Посилається в позові на те, що 23 грудня 2016 року він передав відповідачу в борг 20 774, 00 долари США, які останній зобов`язався повернути в строк до 01 липня 2017 року.

В порушення умов договору взяті в борг кошти відповідач не повернув.

Виходячи з цього, просить стягнути заборговану відповідачем суму та 3% річних у розмірі 1304. 49 доларів США в порядку виконання вимог ст.625 ЦК України.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 07 серпня 2019 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 12 листопада 2019року суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач гроші в борг у позивача не брав.

Вважає, що в наданій до суду розписці відсутній обов`язок про повернення коштів, а тому у позивача відсутнє право вимагати від відповідача виконання боргових зобов`язань перед ним.

Крім того, розписки про отримання коштів відповідач не писав, а долучена позивачем до позову розписка написана та підписана не ним.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 23 грудня 2016 року між сторонами був укладений Договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 20 774, 00 долари США.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується власноручно складеною розпискою від 23 грудня 2016 року, оригінал якої представником позивача наданий до суду.

За змістом розписки відповідач зобов`язався повернути позику до 01 липня 2017 року.

/ т.1, а.с. 14; т.2, а.с. 137 /

Позивач, звертаючись до суду, зазначив, що борг відповідач не повернув і від його повернення ухиляється.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В той же час, з точки зору закону, в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивача надала до суду оригінал розписки відповідача, наявність якої у позивача є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З розписки відповідача про отримання грошових коштів вбачається, що ним було отримано в борг 20 774, 00 долари США.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в валюті позики і таку позицію підтримав у судовому засіданні представник позивача.

З розписки відповідача вбачається, що кошти в борг ним були отримані в доларах США і в такій же валюті він зобов`язався повернути суму боргу.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача боргу в валюті договору.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

В приведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

З розрахунку позивача вбачається, що розмір річних від простроченої суми позики складає 1 304, 49 долари США.

Правильність розрахунку суми річних представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, свого розрахунку не надав.

Враховуючи викладене вище, неналежне виконання відповідачем умов договору, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а розмір сум до стягнення доведеним.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України.

На виконання даних вимог закону, з урахуванням заперечень проти позову, приведених представником відповідача, за його клопотанням ухвалою суду від 07 серпня 2020 року була призначена судова почеркознавча експертиза, провадження якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

З матеріалів справи вбачається, що справа неодноразово направлялася в експертну установу, тривалий час знаходилася в експертній установі, а 26 травня 2022 року повторно була повернута до суду без виконання ухвали суду та надання висновку в зв`язку з неоплатної вартості її проведення, яка ухвалою суду була покладена на відповідача, як ініціатора.

З матеріалів справи також вбачається, що рахунок на оплату вартості експертизи двічі направлявся як відповідачу, так і його представнику , який у квітні 2021 року звертався до експертної установи з клопотанням про направлення рахунку на оплату вартості експерти, в тому числі і на його адресу.

В зв`язку з неоплатою вартості експертизи справа двічі: 23 червня 2021 року та 22 травня 2022 року поверталася до суду без її проведення.

/ т.2, а.с. 35; 118 - 119;141 - 142; 145 /

Представник відповідача в судовому засіданні, не заперечуючи отримання рахунку на оплату вартості експертизи та її неоплату, зазначив, що в зв`яку з подіями в країні не має зв`язку з відповідачем, який проживає в м. Донецьку, а на оплату вартості експертизи він відповідачем не уповноважувався і не має на це коштів.

Суд зазначає, що представник відповідача в судовому засіданні діє на підставі довіреності і його повноваження вказаною довіреністю не обмежувалися.

Більше того, саме він проявляв ініціативу в отриманні рахунку на оплату вартості експертизи як для себе, так і для відповідача, і, як результат, оплата проведена не була.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви.

/ т.2, а.с. 92 /

Ні при видачі довіреності, ні в подальшому повноваження представника відповідачем не обмежувалися.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що спір між сторонами виник задовго до подій 24 лютого 2022 року, задовго до цього відповідачу та його представнику двічі направлялися рахунки на оплату вартості експертизи, а уже повернення справи до суду в травні 2022 року після виставлення повторного рахунку на оплату вартості експертизи в грудні 2021 року, ніяким чином не впливає на вирішення спору.

Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України.

Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права.

З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Як зазначено вище, вимоги позивача обґрунтовані належними доказами, визначеними законом.

В свою чергу відповідачу була надана можливість заперечити проти вимог позивача та довести свої заперечення шляхом проведення експертизи.

Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Суд вважає, що відповідач, будучи забезпеченим правовою допомогою фахівця в галузі права з моменту виникнення спору в суді, ухиляючись від участі в експертизі відповідно до викладеного вище обґрунтування шляхом її несплати, не довів відсутності боргових зобов`язань перед позивачем, а тому заперечення представника відповідача не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 368, 35 гр., сплачений ним при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.15,16, 524, 525, 533, 625 - 627,1046, 1047, ч.1 ст.1049 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76 - 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , 00 долари США боргу та 1 304, 49 долари США річних.

Стягнути з ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 / 5 638, 35 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 липня 2022 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва