ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2756/20

Головуючий у першій інстанції Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/483/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державне підприємство «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені В.М.Ремесла Національної академії аграрних наук України,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

місце ухвалення судових рішень м. Прилуки,

час проголошення рішення 09 год. 30 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 19 листопада 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «ДГ «Івківці» МІП ім. В.М. Ремесла НААН України» (далі ДП «ДГ «Івківці»), в якому просив скасувати наказ від 16 вересня 2020 року № 42-к/тр «Про звільнення ОСОБА_2 за прогул» та поновити його на займаній посаді начальника охорони указаного підприємства.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що працював на підприємстві за сумісництвом, основним місцем роботи було СТОВ «Батьківщина». Зазначав, що виступив на підтримку головного бухгалтера підприємства ОСОБА_3 , у якої виник конфлікт з новопризначеним керівником ДП «ДГ «Івківці» ОСОБА_4 . Згодом ОСОБА_3 наказом відповідача було незаконно звільнено з посади. Після її звільнення ОСОБА_1 неодноразово відчував психологічний тиск з боку керівництва, що в подальшому призвело до протиправного звільнення позивача. Оскаржуваний наказ від 16 вересня 2020 року про його звільнення за прогул вважає протиправним, оскільки, всупереч вимогам ст. 149 КЗпП України, письмові пояснення у нього не відбиралися, жодних прогулів він не вчиняв, а звільнення відбулося без попередньої згоди профспілкового органу підприємства.

Рішенням від 09 листопада 2021 року Прилуцький міськрайонний суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним, необґрунтованим та посилаючись на неповноту з`ясування фактичних обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги та відшкодувати витрати на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про відмову ОСОБА_2 від надання пояснень щодо відсутності на робочому місці 02 та 16 вересня 2020 року, про що складалися відповідні акти, оскільки з даними актами позивач ознайомився лише під час розгляду справи в суді і не міг знати про їх складання, а зазначених у актах подій за його участю не відбувалося.

Скаржник зазначає, що при вирішенні спору судом не було з`ясовано, чи укладався колективний договір між ДП «ДГ «Івківці» та трудовим колективом, не встановлено режим роботи позивача, його робоче місце та графік роботи на підприємстві, коло функціональних обов`язків, які він, за твердженням керівництва, не виконував саме 02 та 16 вересня 2020 року, беручи до уваги висновки Верховного Суду щодо неможливості з боку роботодавця ставити у вину працівникові та притягти його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором, і про які працівник не був проінформований належним чином.

Наголошує на тому, що до 16 вересня 2020 року він жодного разу не був притягнувався до дисциплінарної відповідальності за невиконання трудових обов`язків, і звільняючи його, відповідач не врахував тяжкості вчиненого конкретного проступку і заподіяну ним шкоду, а також його попередню роботу.

Також позивач звертає увагу, що районним судом, всупереч приписам ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, проігноровано обставини, встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 листопада 2020 року у справі № 750/8045/20, де він допитувався як свідок.

У наданому відзиві ДП «ДГ «Івківці», вважаючи рішення законним і таким, що винесене з повним дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Доводи відзиву зводяться до необґрунтованості тверджень ОСОБА_2 про недослідження районним судом колективного договору та режиму роботи і функціональних обов`язків працівника за сумісництвом, оскільки самим позивачем не надано належних доказів того, що він являється членом первинної профспілкової організації або того, що на підприємстві була взагалі створена така організація, а питання дослідження колективного договору жодним чином не відноситься до діяльності профспілкової організації.

Представник відповідача зазначає про те, що позивач у ДП «ДГ «Івківці» мав своє робоче місце та фактично виконував функції із методичної організації охоронної діяльності, що не передбачає залишення території підприємства. Крім того, зі складених актів достеменно вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово був відсутній на підприємстві протягом всього робочого дня, що в усякому разі охоплює будь-який час його роботи.

Звертає увагу, що на підприємстві діяло відповідне Положення про охорону, яким встановлено права, обов`язки та умови праці позивача. До того ж обов`язок працівника знаходитися протягом робочого часу на підприємстві є абсолютним, визначеним трудовим законодавством і таким, що не потребує дублюванню в окремих внутрішніх документах підприємства.

Наголошує на тому, що неодноразове порушення трудової дисципліни позивачем у вигляді систематичних прогулів повністю підтверджується показами свідків та наявними у справі письмовими доказами. Звертає увагу суду на те, ща між ДП «ДГ «Івківці» та СТОВ «Батьківщина», де позивач мав постійне місце роботи, були наявні юридичні господарські спори, що зумовило конфлікт інтересів для ОСОБА_2 , оскільки останній вчиняв активні дії, які перешкоджали роботі державного підприємства.

Вважає хибними посилання позивача на обставини, встановлені рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що 02 вересня 2020 року ОСОБА_1 перебував разом із ОСОБА_3 саме на під`їзній дорозі до току державного підприємства, яка відноситься до території територіальної громади, отже перебування позивача у даному місці не може вважатися знаходженням на території ДП «ДГ «Івківці».

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду цивільної справи на підставі усієї сукупності досліджених у судовому засіданні належних та допустимих доказів, які повною мірою узгоджуються між собою, достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не з`являвся до ДП «ДГ «Івківці» та не виконував роботу цього підприємства 02 вересня 2020 року, а також більше трьох годин його неповного робочого дня 16 вересня 2020 року, чим вчинив прогул, а тому цілком правомірно та законно був звільнений за скоєння дисциплінарного проступку на підставі наказу директора.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що згідно зі штатним розписом працівників ДП «ДГ «Івківці» станом на 01 червня 2020 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника охорони (а.с. 71). На даному підприємстві позивач працював за сумісництвом, маючи основну посаду начальника охорони у СТОВ «Батьківщина». Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу ДП «ДГ «Івківці» ОСОБА_1 працював на підприємстві на умовах неповного 4-х годинного робочого дня без роботи у вихідні дні (а.с. 70).

Згідно з наказом директора ДП «ДГ «Івківці» від 27 серпня 2020 року головного економіста ОСОБА_5 зобов`язано до 28 серпня 2020 року розробити та затвердити Положення про відділи ДП «ДГ «Івківці», які після затвердження слід зберігати у відкритому доступі у приміщенні кабінету № 2 офісу підприємства для забезпечення можливості ознайомлення з ними працівниками. Визначено, що впроваджені положення про відділи ДП «ДГ «Івківці» не потребують підписів працівників про ознайомлення, оскільки дані положення є документами не індивідуальної дії, а розроблені відповідно до статутних завдань ДП ДГ «Івківці» за для врегулювання виробничо-господарської діяльності. Наказано розмістити на дошці оголошень ДП ДГ «Івківці» відповідне оголошення про впровадження положень про відділи ДП «ДГ «Івківці» та необхідність знати та неухильно виконувати відповідні положення працівників всіх відділів (а.с. 115).

Наведений наказ не містить підпису позивача про ознайомлення.

Посадові обов`язки начальника охорони закріплені у Положенні про відділ охорони, затверджене 28 серпня 2020 року директором ДП «ДГ «Івківці» (а.с. 86-88). За змістом цього положення за начальником охорони визначається робоче місце у приміщенні офісу підприємства у кабінеті № 3 за адресою: вул. Незалежності, 3-а, с. Івківці Прилуцького району. В указаному Положенні також відсутній підпис ОСОБА_2 про ознайомлення.

Наказ про встановлення ОСОБА_2 часу роботи на підприємстві на умовах сумісництва в матеріалах даної цивільної справи відсутній.

Ухвалою слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду від 10 липня 2020 року задоволено клопотання слідчого Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000077 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, та накладено арешт на врожай періоду 2020 року, який знаходиться на полях, які належать ДП «ДГ «Івківці», який полягає у забороні розпорядження і відчуження вищевказаного врожаю 2020 року будь-яким особам із зобов`язанням керівництва підприємства забезпечувати зважування при зборі та схоронність зібраного врожаю (а.с. 116-123).

02 вересня 2020 року, з метою забезпечення збереження зерна врожаю 2020 року та недопущення його загибелі, пошкодження чи втрати, директором ДП «ДГ «Івківці» винесено наказ про здійснення перевезення арештованого зерна врожаю 2020 року на ТОВ «Елеватор Агро», яке знаходиться за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Івківці, вул. Прилуцька, 19, та вчинення з ним всіх необхідних операцій по збереженню згідно з договором (а.с. 124).

Доповідною запискою заступника директора Лещенка М.І. від 02 вересня 2020 року доведено до відома директора ДП «ДГ «Івківці» про те, що начальник охорони ОСОБА_1 не виконує своїх прямих посадових обов`язків по охороні порядку на підприємстві, зокрема, разом з ОСОБА_3 організовує незрозумілі акції, підбурює людей на перешкоджання роботі працівників біля зібраного врожаю, що заважає робочому процесу. Дії ОСОБА_2 свідчать про те, що останній не відстоює інтереси державного підприємства, не займається своїми прямими обов`язками, не виконує розпорядження (а.с. 61).

У акті про відсутність на робочому місці від 02 вересня 2020 року комісією у складі: заступника директора Лещенка І.М., в.о. головного агронома ОСОБА_6 та охоронника ОСОБА_7 встановлено, що 02 вересня 2020 року начальник охорони підприємства (за сумісництвом) ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці на території господарства на протязі робочого дня (а.с. 62).

Іншою доповідною запискою заступника директора ОСОБА_8 від 16 вересня 2020 року доведено до відома директора ДП «ДГ «Івківці» те, що начальник охорони ОСОБА_1 не виконує своїх прямих посадових обов`язків по охороні порядку на підприємстві, що свідчить про те, що він не відстоює інтереси державного підприємства, не займається своїми прямими обов`язками, не виконує розпорядження (а.с. 63). У записці також йдеться про наявність актів про те, що ОСОБА_1 , не попереджаючи керівництво, не виходить на роботу.

Актом від 16 вересня 2020 року, складеним заступником директора Рибачик І.М., головним агрономом ОСОБА_9 та охоронником ОСОБА_7 , засвідчено факт відсутності 16 вересня 2020 року начальника охорони підприємства Орла В.І. на робочому місці на території господарства на протязі робочого дня (а.с. 64).

03 та 16 вересня 2020 року комісією з числа працівників роботодавця складено відповідні акти про те, що ОСОБА_2 пропонувалось надати пояснення з приводу відсутності на роботі 02 та 16 вересня 2020 року, проте, від дачі письмових пояснень останній відмовлявся (а.с. 62а, 65). Підпис ОСОБА_2 про ознайомлення з даними актами та отримання їх примірників відсутній.

16 вересня 2020 року за результатами перевірки наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці заступником директора ДП «ДГ «Івківці» Рибачик І.М. складено доповідну записку, яка містить висновок про те, що проведеною перевіркою не вдалося встановити наявність поважних причин відсутності ОСОБА_2 на роботі 02 вересня 2020 року та протягом більше трьох годин 16 вересня 2020 року (а.с. 66).

Результати відповідної службової перевірки у матеріалах даної цивільної справи відсутні.

Вищенаведені доповідні записки та акти про відсутність на робочому місці стали підставою для винесення 16 вересня 2020 року наказу № 38-к/тм, яким: визнано для ОСОБА_2 , начальника охорони, дні відсутності на роботі 02 та 16 вересня 2020 року прогулами без поважних причин; позначено у табелі обліку використання робочого часу визначені дні відсутності ОСОБА_2 як прогули; за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 67).

Підпис ОСОБА_2 про ознайомлення з наведеним наказом та отримання його примірника відсутній, що засвідчено складеним актом від 16 вересня 2020 року (а.с. 68).

Наказом від 16 вересня 2020 року № 42-к/тр ОСОБА_2 , начальника охорони, звільнено з роботи за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16 вересня 2020 року (а.с. 69). З даним наказом позивач ознайомився 16 вересня 2020 року та отримав його копію, що засвідчив особистим підписом.

Звернувшись з позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, ОСОБА_1 посилався на недотримання відповідачем процедури накладення дисциплінарного стягнення та протиправність оспорюваного наказу, оскільки відповідачем не доведено належними доказами факт його відсутності на робочому місці, жодних письмових пояснень з приводу можливого порушення трудової дисципліни не відбиралось, а звільнення відбулося без погодження з профспілковою організацією та без враховування його попередньої роботи.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Положення ст. 139 КЗпП України передбачають обов`язки працівників працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст.ст. 147-148 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

За змістом ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Пунктами 22, 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП; чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1-149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Указаний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 у 2020 році працював у ДП «ДГ «Івківці» за сумісництвом на посаді начальника охорони. Наказу про прийняття позивача на дану посаду за сумісництвом з встановленням режиму (часу) його роботи матеріали справи не містять.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу позивач працював на підприємстві на умовах неповного 4-х годинного робочого дня без роботи у вихідні дні.

Статтею 29 КЗпП України встановлено обов`язок роботодавця повідомляти працівників про їх права та обов`язки до початку роботи. Так, ч. 1 даної норми передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Отже, в даній статті конкретно зазначено, що інформація, зокрема, про умови праці повідомляється працівникові під розписку. Крім того, законодавцем роз`яснено, що коли працівник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення з зазначеними умовами, доцільно запропонувати йому окремим підписом на посадовій інструкції підтвердити факт ознайомлення з останньою. За таких умов ознайомлення з посадовою інструкцією при прийнятті на роботу під розписку буде виключати спори про зміст трудової функції працівника.

Згідно з Положенням про відділ охорони до обов`язків начальника охорони входило: організація забезпечення надійного захисту об`єктів підприємства від крадіжок, розкрадань і інших злочинних посягань; організація забезпечення охорони об`єктів та матеріальних цінностей підприємства; розробка і здійснення керівництва заходами щодо безпеки об`єктів підприємства; розробка адекватних загрозі засобів захисту і видів режиму охорони; організація забезпечення дотримання контрольно-пропускного режиму на підприємстві; планування перевірки виконання службових обов`язків охоронцями підприємства. Разом з тим, підпис ОСОБА_2 про ознайомлення з указаним положенням відсутній.

Матеріали даної справи не містять доказів ознайомлення ОСОБА_2 під розписку з умовами праці, зокрема, з графіком роботи за сумісництвом на умовах неповного робочого дня та основним місцем роботи.

У наказі від 27 серпня 2020 року «Про розробку Положень про відділи ДП «ДГ «Івківці» директор підприємства визначив, що впроваджені положення про відділи не потребують підписів працівників про ознайомлення, оскільки дані положення є документами не індивідуальної дії, а розроблені відповідно до статутних завдань ДП «ДГ «Івківці» задля регулювання виробничо-господарської діяльності. Також директор наказав розмістити на дошці оголошень підприємства відповідне оголошення про впровадження положень про відділи та необхідність знати та неухильно виконувати відповідні положення працівниками всіх відділів (п.п. 4, 5 наказу). Разом з тим, і цей наказ до відома ОСОБА_2 не доведено. Суд виходить з того, що навіть у разі, коли роботодавець визначив, що впроваджені положення про відділи не потребують підписів працівників і зазначив, що вони мають бути у відкритому доступі у приміщенні кабінету № 2, та наказав розмістити на дошці оголошень відповідне оголошення про впровадження положень про відділи, він мав під особистий підпис ознайомити працівників з цим наказом задля того, щоб вони були достеменно обізнані, де саме зможуть ознайомитися з інформацією про свої посадові обов`язки.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанцій, так і в апеляційній скарзі позивач стверджував про те, що не ознайомлений з Положенням, яким обумовлені його права та обов`язки, до нього не доведено, де саме знаходиться його робоче місце та графік роботи за сумісництвом на умовах неповного робочого дня. Апеляційний суд вважає, що відповідачем ці твердження ОСОБА_2 у належний спосіб не спростовано.

На переконання колегії суддів, наявність у Положенні про відділ охорони інформації про те, що працівники відділу повинні знати та керуватися у своїй роботі цим положенням, вільний доступ до якого забезпечено на підприємстві, не є доказом ознайомлення позивача з його правами, обов`язками та умовами праці в контексті ст. 29 КЗпП України.

Верховний Суд у своїй постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 чітко наголосив, що роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином.

Також апеляційний суд виходить з того, що підставою для застосування до ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення стала його відсутність на роботі 02 та 16 вересня 2020 року без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

У той же час, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач застосував дисциплінарне стягнення до позивача по кожному окремому можливому факту допущеного порушення, а саме, за прогул без поважних причин 02 вересня 2020 року. Маючи в наявності доповідну записку заступника директора від 02 вересня 2020 року про невиконання ОСОБА_2 своїх прямих обов`язків та акт від 02 вересня 2020 року про відсутність позивача на робочому місця, керівництво підприємства безпосередньо за виявленням даного проступку заходів щодо встановлення обставин та причин відсутності працівника на роботі не вживало.

Відповідну перевірку обставин відсутності позивача на роботі 02 та 16 вересня 2020 року здійснено лише 16 вересня 2020 року, результати якої викладені у доповідній записці заступника директора. Матеріали відповідної службової перевірки за наведеними у оспорюваному наказі обставинами стороною відповідача надані не були.

Жодний зі складених працівниками підприємства актів про відсутність на робочому місці на підтвердження винної поведінки ОСОБА_2 за правилами внутрішнього діловодства відповідачем не зареєстрований. Інформація про проведення внутрішнього службового розслідування за доповідною запискою заступника директора від 02 вересня 2020 року у матеріалах даної цивільної справи відсутня. Відмова ОСОБА_2 від дачі пояснень з приводу доповідної записки заступника директора Лещенко І.М. від 02 вересня 2020 року не свідчить про його згоду з викладеними в ній обставинами і не звільняє роботодавця від належного проведення службового розслідування з обов`язковою фіксацією виявлених порушень з посиланням на відповідні пункти посадової інструкції, Правил внутрішнього трудового розпорядку або Положення.

Доводи відповідача про те, що поясненнями свідків підтверджується факт неодноразового порушення позивачем трудової дисципліни у вигляді систематичних прогулів без поважних причин, що є підставою для застосування дисциплінарного стягнення, не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки певні обставини справи, зокрема, відсутність на робочому місці за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування (письмовими доказами) і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому суд виходить також з того, що з матеріалів справи очевидно вбачається існування між сторонами конфлікту і поза межами цієї цивільної справи, що зумовило інші цивільні та кримінальні провадження.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність правових підстав для визнання протиправним наказу про звільнення ОСОБА_2 , оскільки його скасування є прерогативою роботодавця, та поновлення позивача роботі, зважаючи на те, що наявними у справі доказами не доведено факту вчинення позивачем дій з неодноразовим порушенням трудової дисципліни 02 та 16 вересня 2020 року, а оспорюваний наказ винесено без дотримання вимог трудового законодавства.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_2 з підстав, наведених вище.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 , згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, у зв`язку з чим судовий збір за подання позову та апеляційне оскарження рішення суду не сплачував.

З позовом про скасування наказу та поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся 05 жовтня 2020 року, отже, враховуючи приписи п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» та ст. 7 «Про Державний бюджет України на 2020 рік», позивач мав би сплатити за подачу позову 840,80 грн, а за подання апеляційної скарги на рішення суду 1 261,20 грн судового збору.

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та задовольняє позовні вимоги, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з ДП «ДГ «Івківці» на користь держави 840,80 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 1 261,20 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом, а загалом 2 102 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів позивача ОСОБА_2 у суді першої інстанції здійснювали: адвокат Карпенко В.К. на підставі договору про надання правової допомоги № 430-Ц від 16 вересня 2020 року (а.с. 39) та ордеру серії ЧН № 080602 від 09 грудня 2020 року (а.с. 41), а також адвокат Атавін О.С. на підставі ордеру серії ЧН № 002696 від 04 березня 2021 року (а.с. 89) та договору про надання правової допомоги від 04 березня 2021 року (а.с. 90).

За умовами укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Карпенком В.К. договору про надання правової допомоги від 16 вересня 2020 року адвокат зобов`язувався підготувати до суду позов про скасування наказу ДП «ДГ «Івківці» МІП ім. В.М.Ремесла НААНУ» від 16 вересня 2020 року та здійснювати представництво та захист клієнта в судах України (п. 1.1 договору). За домовленістю сторін гонорар адвоката буде визначатися в акті приймання-передачі послуг в залежності від складності справи та витраченого адвокатом часу (п. 2.1 договору).

За змістом укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Атавіним О.С. договору про надання правової допомоги від 04 березня 2021 року питання щодо розміру та оплати наданих адвокатом послуг сторонами не вирішувалося.

Колегія суддів зважає на те, що ані у ході розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду стороною позивача не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Карпенком В.К., та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постановах від 18 червня 2019 року у справі № 922/3787/17 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ураховуючи відсутність у матеріалах справи документально підтверджених понесених позивачем у суді першої інстанції витрат на правову допомогу, апеляційний суд не вбачає підстав для вирішення клопотання ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені В.М.Ремесла Національної академії аграрних наук України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені В.М.Ремесла Національної академії аграрних наук України» від 16 вересня 2020 року № 42-к/тр про звільнення ОСОБА_2 за прогул.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника охорони Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені В.М.Ремесла Національної академії аграрних наук України».

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені В.М.Ремесла Національної академії аграрних наук України» (17580, Чернігівська обл., Прилуцький р-н, с. Івківці, вул. Незалежності, буд. 3-а, ) на користь держави 2 102 (дві тисячі сто дві) грн судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко