КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1471/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Степаненко Галини Олександрівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 7 вересня 2021 року (суддя Коваль О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

у жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12 травня 2020 року, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною та житловою площею 14,9 кв.м. (літера А), з відповідними господарськими будівлями і спорудами (сарай - літера Б, сарай - літера В, вбиральня - літера Г, колодязь - літера К).

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , у результаті чого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №626/2003. Спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після померлого ОСОБА_2 , була його дружина - ОСОБА_3 . Спадщина складалась з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та будинку АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що 21 квітня 2003 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаної квартири, а свідоцтво про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 видано не було в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказаний будинок. Крім того, ОСОБА_3 також намагалась отримати у власність земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, їй було погоджено відведення земельної ділянки, однак, вона не закінчила оформлення документів у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач посилався на те, що є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, прийняв спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , однак оформити спадкові права на будинок АДРЕСА_1 у нього немає змоги у зв`язку з тим, що його померла мати не

отримала свідоцтво про право спадщину на нього після померлого ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 7 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Степаненко Г.О. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, оскільки посилання суду першої інстанції, що об`єкт нерухомості, на який позивач просить визнати право власності, є відмінним від об`єкту нерухомості, який існував на момент відкриття спадщини, є безпідставними.

Представник позивача зазначає, що судом не надано оцінку документам, які свідчать, що будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 . Згідно технічного паспорту 1986 року зі змінами, які вносились у 1990 році, домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку загальною площею 63,6кв.м. та житловою площею 38,6кв.м. (літера А), з відповідними господарськими будівлями і спорудами (сарай - літера Б, сарай - літера В, вбиральня - літера Г, колодязь - літера К), однак у зв`язку із руйнуванням площа житлового будинку зменшилася до 14,9кв.м., що підтверджується технічним паспортом, складеним 2 листопада 2018 року, що не свідчить, що об`єкт нерухомості, на який просить визнати право власності позивач, є відмінним від об`єкту, який існував на момент відкриття спадщини.

Також представник позивача стверджує, що у рішенні суд першої інстанції безпідставно посилається на ненадання доказів прийняття в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості після зміни його розміру та конфігурації, оскільки домоволодіння було побудовано у 1963 році, у 1964 році було введено в експлуатацію, будь-якого самочинного будівництва не здійснювалось, навпаки, розмір домоволодіння зменшився в результаті повільного руйнування і в силу незалежних від позивача обставин, що не може вважатись реконструкцією, переплануванням і переобладнанням.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач та треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.57-58, 63, 84-85 т.2), двічі своїх представників у судове засідання не направили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Степаненко Г.О., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням № 559/5 від 13 серпня 1957 року виконкому Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих ОСОБА_2 надана земельна ділянка під забудову в АДРЕСА_3 у розмірі 0,07 га.

7 вересня 1957 року між виконкомом Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих та ОСОБА_2 укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно. Вказаний договір посвідчений нотаріусом 1 Київської нотконтори 25 січня 1958 року. За умовами договору забудовнику ( ОСОБА_2 ) передано право безстрокового користування земельною ділянкою у пос. АДРЕСА_3 , площею 700кв.м.для будівництва будинку.

15 червня 1964 року складено акт про закінчення будівництва та введення у експлуатацію індивідуального домоволодіння АДРЕСА_3 , яке складається з одного будинку, житловою площею 30,6кв.м., загальною площею 51,3кв.м., надвірні побудови становлять сарай та вбиральня.

Указом Президії Верховної Ради УРСР від 2 лютого 1966 року селище Біличі включено в міську смугу м. Києва.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 980 від 7 липня 1966 року АДРЕСА_4 .

13 листопада 1967 року надано висновок про реєстрацію домоволодіння АДРЕСА_5 , який розташований на земельній ділянці, площею 700кв.м., на праві власності за ОСОБА_2 .

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 13 листопада 1967 року за № 18778, за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстроване домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору на право забудови будинку, засвідченого 1-ю Київською держнотконторою 25 січня 1958року (р.4-1227).

Відповідно до технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 від 31 жовтня 1986 року, складеного Київським міським бюро технічної інвентаризації, будинок зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , складається із жилого будинку, літера «А», площею 52,2кв.м., прибудови «а», площею 18кв.м., прибудови «а-1», площею 13,7кв.м., крильця, площею 1,9кв.м та 1,6кв.м., а всього 86,4кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів № 24 від 23 січня 1990 року власнику будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 надано дозвіл узаконити та зареєструвати у бюро технічної інвентаризації самочинно прибудовані та переобладнані приміщення, а саме: будинок, жилою площею 38,6кв.м., корисною площею 63,6кв.м., та сарай під літерою «В».

Згідно свідоцтва про смерть від 18 травня 2002 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21 квітня 2003 року ОСОБА_3 , як дружині померлого ОСОБА_2 , державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

21 червня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Лавриненко О.І., за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме права, заповіла своєму сину ОСОБА_1 , позивачу по справі.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баландіної Т.М. із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 , у зв`язку із чим нотаріусом була заведена спадкова справа № 20/2018.

5 грудня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баландіною Т.М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_3 .

Відповідно до технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 , складеного ПП «Приват-Інвеста» 2 листопада 2018 року, будинок складається із житлової кімнати, площею 14,9кв.м., 1963 року забудови, на земельній ділянці також розташовані: сарай, літера «Б», сарай, літера «В», вбиральня, літера «Г», колодязь, літера «К», ворота з хвірткою та огорожа.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баландіної Т.М. від 21 січня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємцем не надано документ, що посвідчує право власності на житловий будинок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на інший об`єкт спадщини, відмінний від того, який існував на момент відкриття спадщини.

Також суд зазначив, що позивачем не надано доказів прийняття в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості після зміни його розміру та конфігурації.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР 1963 року, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.

Також при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_6 побудований ОСОБА_2 у період з 1957 по 1964 рік, право власності ОСОБА_2 на будинок зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації 13 листопада 1967 року.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак спадщина ОСОБА_2 спадкується відповідно до норм ЦК УРСР, які діяли на час відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим

майном.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР спадкоємцями ОСОБА_2 за законом були його дружина ОСОБА_3 та його син ОСОБА_1 - позивач у справі.

З копії спадкової справи щодо майна ОСОБА_2 вбачається, що його спадщину прийняла тільки його дружина - ОСОБА_3 , яка звернулася до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 .

Доказів прийняття спадщини ОСОБА_1 матеріали справи не містять, на вказані обставини також не посилається позивач.

За таких обставин та виходячи з положень ст. 549 ЦК УРСР ОСОБА_3 прийняла всю спадщину ОСОБА_2 .

Спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_2 не містить заяви ОСОБА_3 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_2 на праві власності.

Згідно даних Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна станом на 15 грудня 2005 року будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності був зареєстрований за ОСОБА_2 .

За таких обставин, ОСОБА_3 прийняла спадщину ОСОБА_2 у вигляді будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 560 ЦК України спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Стаття 561 ЦК УРСР, яка передбачала право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містила обмежувального строку одержання такого свідоцтва.

При цьому, частина третя статті 1296 ЦК України передбачає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства ОСОБА_3 , як спадкоємець, яка прийняла спадщину, була власником спадкового майна - будинку АДРЕСА_1 - з моменту відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті як такі, що не пов`язані з його особою нерозривно.

За таких обставин, до складу спадщини ОСОБА_3 входить будинок АДРЕСА_1 .

З наданих суду документів вбачається, що станом на 26 січня 1990 року будинок складався з двох квартир, жилою площею 38,6кв.м., загальною площею 63,6кв.м., на земельній ділянці були розташовані господарські споруди - два сараї, вбиральня.

Доказів, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 будинок мав іншу площу, матеріали справи не містять і судом не встановлено.

Відповідно до технічного паспорту на будинок, виготовленого 2 листопада 2018 року, будинок АДРЕСА_1 складається з однієї житлової кімнати, площею 14,9кв.м., на земельній ділянці розташовані господарські споруди: сараї, літери «Б» та «В», вбиральня літера «Г», колодязь , літера «К».

Як пояснила представник позивача, у будинку протягом тривалого часу ніхто не проживав, він поступово руйнувався, його ремонт не здійснювався, тому на час відкриття спадщини ОСОБА_3 у будинку залишилася одна кімната.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.

Отже, умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

ОСОБА_3 не зверталася із заявою про припинення її права власності на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку із його руйнуванням або знищенням, а відтак на день смерті вона була його власником і вказаний будинок входить до складу її

спадщини.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач просить визнати у порядку спадкування право власності на інший об`єкт спадщини, відмінний від того, який існував на момент відкриття такої спадщини, оскільки до складу спадщини входить саме будинок АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_2 , а після його смерті - ОСОБА_3 .

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 , доказів, що належний спадкодавцю будинок на день відкриття спадщини мав іншу площу, матеріали справи не містять, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, ґрунтуючи свій висновок на припущеннях.

Крім цього, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставний висновок суду першої інстанції про здійснення у будинку переобладнання і перепланування, на проведення яких необхідно було отримувати дозвіл, а після їх завершення вводити об`єкт в експлуатацію, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.

Порівняльний аналіз технічних паспортів на будинок від 31 жовтня 1986 року та 2 листопада 2018 року свідчить, що приміщення, площею 14,9кв.м., і місце його розташування, є ідентичним у обох технічних паспортах. У 1986 році у даному приміщенні була розташована кухня, а у листопаді 2018 року - житлова кімната. Вказана зміна не є переобладнанням або переплануванням, і не потребує прийняття у експлуатацію. Крім того, у технічному паспорті, складеному 2 листопада 2018 року зазначено, що рік побудови будинку 1963.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем доведено його право на спадкування житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав його матері ОСОБА_3 , постановою приватного нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначений будинок, а відтак права позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим доказам, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Степаненко Галини Олександрівни задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 7 вересня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_7 , право власності в порядку спадкування на будинок АДРЕСА_1 , загальною та житловою площею 14,9кв.м. з відповідними господарськими будівлями і спорудами.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до

Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк