КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/273/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Мельник Ю.О.

за участі:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

представника відповідачів ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Діхтяренко Ольги Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду міста Києва Волкової С.Я.

у цивільній справі 757/45618/20-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та примусове виселення,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2020 року ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 з позовом, за результатами розгляду якого просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом припинення права користування цією квартирою відповідачами і примусового виселення.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_7 вказував, що він є власником вказаної квартири, у 2008 році надав відповідачам згоду на тимчасове проживання в ній, при цьому домовившись, що вони за першою вимогою добровільно виселяться з його квартири. І на початку 2017 року висунув відповідачам усну вимогу про звільнення квартири, аргументуючи це тим, що в них є власне житло - квартира у м. Тернополі, що зроблено не було. Хоча останнім було відомо, що ОСОБА_7 почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою жінкою, а це унеможливлювало проживання в одній квартирі з відповідачами. 23 вересня 2020 року позивач засобами поштового зв`язку на адресу відповідачів направив письмову вимогу про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення у строк до 07 жовтня 2020 року та зняття з реєстраційного обліку, яку відповідачі отримали, проте, залишили без виконання, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено.

Припинено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_7 .

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 яка на праві власності належить ОСОБА_7 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права подали апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просили суд скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, за яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги, скаржники вказували, що суд першої інстанції в порушення вимог законодавства не зупинив провадження у даній справі до вирішення іншої справи №757/30128/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.

Також, судом не надано належну оцінку доказам, поданим відповідачами, не зазначено мотивів відхилення висновку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням та примусове виселення.

Крім того, висновок суду щодо усної згоди між позивачем та відповідачем стосовно тимчасового проживання не відповідає дійсності, а є лише твердженням позивача та не підтверджений жодним належним доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа (Печерська районна в м. Києві державна адміністрація) надала пояснення за змістом яких, підтримала апеляційну скаргу відповідачів в частині порушених житлових та майнових дитини. Судом першої інстанції безпідставно не враховано їх висновок про недоцільність усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та примусове виселення. Неповнолітню дитину визнано колишнім членом сім`ї власника житла, що суперечить нормам ЖК УРСР та виселено з житлового приміщення.

У судовому засіданні відповідачі та їх представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, постановивши нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_3 надавши в суді пояснення наступного змісту, а саме, що вона та ОСОБА_7 протягом 1992 -1995 років проживали у зареєстрованому шлюбі, в подальшому після розірвання шлюбу, останніми було прийнято рішення про відновлення подружніх стосунків та проживання однією сім`єю, що тривало до березня 2017 року. За цей період народилося двоє спільних дітей. Вони з чоловіком ( ОСОБА_7 ) займалися спільною підприємницькою діяльність та в 2007 році переїхали з м. Тернопіль до м. Києва де до 2009 року проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . А з 2009 року переїхали на проживання до придбаної квартири АДРЕСА_1 . З 2013 року вона та діти зареєстровані в спірній квартирі. У березні 2017 року сімейні відносини ОСОБА_3 та ОСОБА_7 припинилися, проте вона з дітьми продовжила проживати у квартирі. В той час як позивач залишив її. Будь-яких інших домовленостей щодо користування даною квартирою між ними не укладалося. Вказане помешкання є єдиним житлом відповідачів, оскільки останні не мають іншого житло на праві власності або користування.

ОСОБА_4 надав аналогічні пояснення, доповнивши їх в частині того, що саме батько(позивач по справі) був ініціатором переїзду їх сім`ї до Києва влітку 2007 року, де протягом двох років вони проживали однією сім`єю та орендували квартиру АДРЕСА_3 . Він розпочав навчання в ліцеї, брат ОСОБА_5 почав відвідувати дитячий садочок. Батьки в подальшому придбали квартиру АДРЕСА_1 , зробили ремонт та переїхали. Батько ніколи на протязі 11 років не висловлював ніяких вимог ні до нього, брата чи матері про виселення. Судове рішення не містить у собі посилань на докази, на підставі яких встановлені обставини, що покладені в основу судового рішення. Суд не врахував висновку третьої особи, при цьому не навівши навіть мотивів такого не врахування. Також відмовив у задоволенні клопотання про визнання явки ОСОБА_7 в судове засідання обов`язковою. Дане клопотання обумовлено тим, що протягом останніх трьох років вони не мали ніякого контакту з позивачем. На телефонні дзвінки він не відповідає, а спільні знайомі також повідомляють, що тривалий час не можуть з ним зв`язатись. В березні 2017 року батько повідомив його що має нову сім`ю, однак обіцяв фінансово допомагати йому та брату, а також передати квартиру у їх власність після погашення кредиту. І до березня 2020 року батько виконував зобов`язання, а потім подзвонили працівники банку і повідомили про проведення переоцінки квартири. Після цього вийти на зв`язок з позивачем неможливо.

ОСОБА_5 надаючи пояснення в присутності матері ОСОБА_3 також вказав на факт постійного проживання в спірній квартирі з 2009 року, навчання в ліцеї та відсутність іншого житла.

Представники позивача доводів апеляційної скарги не визнали, просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа в судове засідання не з`явилася про дату час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_10 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2008 року.

ОСОБА_10 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , видане 01 березня 1995 року Відділом ЗАГСу Тернопільського міськвиконкому).

Відповідач ОСОБА_4 (син позивача) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане повторно 10 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області).

Відповідач ОСОБА_5 (син позивача) народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 17 травня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані з 29 січня 2013 року: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вселення в спірне житло між позивачем та відповідачем було в усному порядку досягнуто угоду про порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . А саме: проживання є тимчасовим, до моменту заявлення позивачем вимоги про виселення, що кореспондується з положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР. Також суд прийняв той факт, що оскільки, ОСОБА_3 на момент вселення у спірне житло на праві власності належала квартира АДРЕСА_5 , яку остання відчужила 14 жовтня 2017 року, то відповідно задовольняючи вимогу позивача про виселення із спірного житла, неї та дітей було інше житло, куди вони могли переїхати, не обмежуючи при цьому право позивача щодо вільного розпорядження та користування власним житлом. Тому суд вважав наявними підстави для виселення та припинення права користування спірною квартирою з підстав визначених положеннями ст. 406 ЦК України, виходячи з правових позицій Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц та інших.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч.1 ст.1 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч.2 ст. 64 ЖК УРСР.

Згідно зі ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири)

і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України.

У ч.1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У ч.1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та наявності чи відсутності іншого житла.

Відтак, оцінюючи в сукупності всі зібрані по справі докази, колегія суддів вважає, що позивачем у ході розгляду справи не було надано доказів на підтвердження того, що при вселенні між сторонами було встановлено сервітут щодо користування спірною квартирою (квартирою АДРЕСА_1 ) та строків проживання в ній відповідачів як членів сім`ї власника. Висновок суду в цій частині ґрунтується лише на припущеннях, хоча у відповідності до положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи також доводи позивача в частині погодження тимчасовості проживання відповідачів у спірній квартирі, так як починаючи з 29 січня 2013 року відповідачі зареєстровані по АДРЕСА_4 постійно, фактично проживають, несуть витрати по її утриманню.

Крім того, відповідно до положень ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У той же час, як встановлено у судовому засіданні, позивач будучи власником квартири на протязі трьох останніх років в спірній квартирі не проживає, перебуває за кордоном, доказів на підтвердження несення витрат по утриманню власності не надав.

Також, судом вказувалось на те, що відповідач ОСОБА_3 знаючи про тимчасовість свого та дітей поселення до спірної квартири, маючи житло на праві власності, а саме квартиру АДРЕСА_5 , відчужила її 14 жовтня 2017 року, чим фактично позбавила себе та дітей можливості переїхати до іншого житла та бути забезпеченими житлом, не обмежуючи при цьому право позивача щодо вільного розпорядження та користування власним житлом.

Колегія суддів вважає, що за відсутності доказів тимчасового поселення відповідачів до спірної квартири на умовах обумовлених судом у рішенні, правомірність продажу відповідачем ОСОБА_3 , квартири, яка належала їй на праві власності, не є предметом доказування в даній справі.

Приймаючи рішення щодо визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням та виселення суд першої інстанції не дослідив питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом прав відповідачів серед яких є неповнолітня дитина, а також те, що визнання їх такими, що втратили право користування житлом та їх виселення поставить під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом.

Неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заселявся до спірної квартири (29 січня 2013 року), як член сім'ївласника.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

За змістом ч.2 ст.18 цього ж Закону - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Печерська районна в місті Києві Державна адміністрація (лист від 21 травня 2021 року №105/01-842/В-140 ) вбачала за недоцільне усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Посилаючись на проживання в спірній квартирі неповнолітньої дитини з матір'ю. Вказуючи на постійне проживання в квартирі відповідачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права, та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні вимог позивача з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Діхтяренко Ольги Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року скасувати та постановити нове, за яким ОСОБА_7 відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Суддя-доповідач:

Судді