Дата документу 29.06.2022 Справа № 333/796/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/796/19 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/1488/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.

Маловічко С.В.

при секретарі: Ільїній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначено, що 21 лютого 2003 року за договором купівлі-продажу позивач ОСОБА_2 придбала у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаним житловим будинком зареєстрована земельна ділянка, площею 0,0399 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка на теперішній час відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 16 серпня 2002 року належить ОСОБА_3 .

При укладенні договору купівлі-продажу будинку між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок до особи переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, то позивач вважає, що він отримав у власність земельну ділянку при укладенні договору купівлі продажу будинку.

Позивач просить визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0399 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЗП № 043930 від 16 серпня 2002 року, виданого за рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 170/68 від 05 червня 2002 року, зареєстрованого у реєстрі Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 916, значиться за ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0399 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЗП № 043930 від 16 серпня 2002 року, виданого за рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 170/68 від 05 червня 2002 року, зареєстрованого у реєстрі Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 916, значиться за ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 384, 20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 384, 20 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 , особа, яка не приймала участі у справі, посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 рокускасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, Верховний Суд зазначив, що суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 подавав апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у справі станом на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції; не з`ясував і не вказав, чи порушені цим рішенням питання про права ОСОБА_1 ; надавши оцінку доводам апеляційної скарги по суті, не врахував, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. Тому, апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його права, так як у провадженні Комунарського ВДВС з 2011 року перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошових коштів, а постановою державного виконавця від 07.09.2015 року було накладено арешт на все майно боржника. Таким чином, у період дії цього арешту з власності боржника за цим судовим рішенням вибуло майно, а саме спірна земельна ділянка.

Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 16 серпня 2002 року Запорізькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету ЗМР народних депутатів від 05 червня 2002 року за № 170/68 ОСОБА_3 належить земельна ділянка, площею 0,0399 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Земля передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1, а.с.22).

21 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі продажу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_5 придбав 2/3 частин, а ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці (т.1 а.с.7).

25 листопада 2005 року ОСОБА_2 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці (т.1 а.с.12).

05 червня 2008 року на підставі договору купівлі продажу із ОСОБА_7 позивачем ОСОБА_2 набуте право власності 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці (т.1 а.с.9).

У договорах купівлі-продажу частин житлового будинку відсутній кадастровий номер земельної ділянки.

При укладенні договору купівлі-продажу будинку між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія 11-ЗП № 043930 від 05.06.2002 року, який зареєстровано в Книзі запису державних актів приватної власності на землю за № 916 ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку (т.1 а.с.22).

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року, ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушено його майнові права, проте він не був залучений до участі у справі. Зокрема, у провадженні Комунарського ВДВС з 2011 року перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошових коштів (справа № 2-1612/2010) й постановою державного виконавця від 07 вересня 2015 року накладено арешт на все майно боржника. Проте, у період дії цього арешту з власності боржника за оскаржуваним судовим рішенням вибула земельна ділянка, яка є предметом спору, і за рахунок якої можливо було виконати судове рішення у справі № 2-1612/2010.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою), якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Воловік проти України» зазначив, що Суд нагадує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (Podbielski and PPU Polpure v. Poland № 39199/ 98, п. 62, 26 липня 2005 року).

ЄСПЛ у своїй практиці також неодноразово наголошував, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 619/134/17 (провадження № 61-46029св18) зазначено, що аналізуючи зміст зазначених норм процесуального права, слід дійти висновку, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

В ухвалі Великої Падати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено: «відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість, питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року № 6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року № 6-1099цс17, не вбачається».

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи. Тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий удовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 227/2835/16-ц.

У справі, що переглядається, спір виник щодо земельної ділянки між особою, яка є власником житлового будинку, та особою, яка є власником земельної ділянки, на якій розміщений зазначений будинок.

На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 до розгляду справи у якості третьої особи не залучався, отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , який звернувся з апеляційною скаргою на це судове рішення.

Окрім цього, спірна земельна ділянка не мала кадастрового номеру, що у будь-якому випадку унеможливлювало реальне стягнення майна у виконавчому провадженні.

Посилання апелянта на те, що оскаржуваним рішення порушуються його права є безпідставними, та необґрунтованими, оскільки таке твердження має ймовірний, а не очевидний та безумовний характер, що також свідчить про недоведеність апелянтом факту порушення судовим рішенням його прав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 200/21685/17 вказано, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, на підставі наведеного, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 389, 390, 417 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку закрити.

Ухвала набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 30 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: