КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргоюАпарату Верховної Ради України, в інтересах якого діє Шумар Вікторія Юріївна , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вказаним позовом в якому просила зобов`язати Апарат Верховної Ради України (далі - відповідач) нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані 52 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу», нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що за час роботи в Апараті Верховної Ради України на посаді помічника-консультанта народного депутата України станом на день звернення до суду із позовом їй не виплачено компенсацію за 52 календарних дні щорічної відпустки. Підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку є звільнення особи з вказаної посади, яке відбулось 27.05.2020 року. Зазначала, що невиплата у день звільнення грошової компенсації за невикористані відпустки є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23.06.2022 року позов ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною задоволено.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані 52 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу».

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Апарат Верховної Ради України оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року скасувати та закрити провадження у справі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги вказує на те, що на виконання судових рішень у справі № 640/5046/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 , згідно платіжного доручення № 552 від 25.01.2022 року на картковий рахунок позивача була перерахована компенсація за всі 57 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за весь час роботи ОСОБА_2 на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання Сольвара Р.М. з 02.01.2013 року по 27.11.2014 року ( у тому числі компенсація за 2,5 дні невикористаної відпустки за період з 02.01.2013 року по 03.02.2013 року) та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 282 354,60 грн. (за період з 28.11.2014 року по 25.01.2022 рік). За таких обставин, апелянт вважає, що вимога ОСОБА_2 повторно виплатити їй компенсацію за 2,5 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання Сольвара Р.М. з 02.01.2013 року по 03.02.2013 року є безпідставною та незаконною, а тому, за відсутністю предмету спору, провадження у справі в цій частині необхідно закрити, відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Крім того, вказується на те, що вимоги ОСОБА_2 щодо виплати їй компенсації за невикористану відпустку за періоди з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року, з 25.09.2019 року 27.05.2020 року за час її роботи на патронатній, публічній службі на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII, IХ скликань Давиденка В.М., виплати середнього заробітку не можуть розглядатись у порядку цивільного судочинства так як справу у зазначеній частині вимог належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила, рішення суду першої інстанції вважає законним і обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 02.01.2013 року по 03.02.2013 рік працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання Сольвара Р.М. без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи позивачем не використано 2,5 календарних дні щорічної основної відпустки.

З 01.06.2016 року по 29.08.2019 року ОСОБА_2 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання Давиденка В.М. (патронатна служба). За вказаний період роботи, нею не використано 29,5 календарних дні щорічної основної відпустки.

З 25.09.2019 року по 27.05.2020 року позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання Давиденка В.М. (патронатна служба). За вказаний період роботи не використано 20 календарних днів щорічної основної відпустки.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2020 року, зобов`язано Апарат Верховної Ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані 109,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 04.02.2013 року по 27.11.2014 року та з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року, за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України. Зобов`язано Апарат Верховної Ради нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (т.1, а.с.27-37).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 року, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити певні дії скасовано в частині позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 01.06.2016 року по 29.08.2019 рік та в цій частині позовних вимог закрито провадження.

У вказаній постанові зазначено, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки".

Спір щодо невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористану відпустку у період 01.06.2016 року по 29.08.2019 року не підлягає розгляду у порядку норм КАС, оскільки у цей період дія Закону України «Про державну службу» на позивача не розповсюджувалась.

Такий спір підлягає розгляду у порядку норм ЦПК України, про що відповідно є судова практика Верховного Суду, правові позиції якої викладені у справі № 757/57336/16.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не використано з 02.01.2013 року по 03.02.2013 року - 2,5 календарних дні щорічної основної відпустки, з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року - 29,5 календарних днів, з 25.09.2019 року по 27.05.2020 року - 20 календарних днів, а всього: 52 календарні дні (без поширення дії Закону України «Про державну службу»), а тому, відповідач повинен виплатити позивачу належні їй суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. Суд у рішенні також вказав, що так як позивачу не виплачено відповідачем компенсацію за невикористану відпустку в день її звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, тому, підлягають до задоволення і позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, погодитись із висновками суду першої інстанції не можна, так як ці висновки неповністю відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За приписами ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В редакції п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено про те, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всіх суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно із ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто, цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд у постанові від 05.07.2020 року у справі № 569/13794/18 прийшов до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У даній постанові, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року, ОСОБА_2 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання Давиденка В.М. (патронатна служба). За вказаний період роботи нею не використано 29,5 календарних дні щорічної основної відпустки.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню, оскільки визнавалась відповідачем як у ході розгляду справи судом першої інстанції так і у апеляційній скарзі ( том 2, а.с.118).

При звільненні ОСОБА_2 з роботи, з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання Верховної Ради України Давиденка В.М., за розпорядженням першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України за № 1305-к від 27.08.2019 року (том 1, а.с.109), в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» відповідач не виплатив ОСОБА_2 компенсацію за невикористані 29,5 календарних днів щорічної основної відпустки на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу» з 01.06.2016 року по 29.08. 2019 року.

Стягуючи грошову компенсацію за 52 дні невикористаної щорічної основної відпустки, суд першої інстанції не врахував, що за період з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року ОСОБА_2 не використано 29,5 календарних днів щорічної основної відпустки на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу». Вказана обставина підтверджується письмовими доказами та визнається відповідачем.

Крім того, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/5046/21 від 22.09.2021 року, з врахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 року, відповідачем, платіжним дорученням № 552 від 25.01.2022 року виплачено на картковий рахунок ОСОБА_2 282 354,60 гривень компенсації за невикористані 57 днів відпустки за період з 04.02.2013 року по 27.11.2014 року та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (т.1, а.с. 237).

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, Святошинський районний суд міста Києва також не врахував висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, з доводів апеляційної скарги вбачається, що розмір грошової компенсації за невикористані позивачем 29,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу» становить 14 903,96 грн., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідачу необхідно виплатити позивачу станом на 27.07.2022 року становить 785 649,95 грн., що понад у 50 разів більше розміру компенсації за невикористану відпустку, невиплаченої в день звільнення.

Апеляційний суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з із 29.08.2019 року по день фактичного розрахунку, порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 14 903,96 грн. є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, з урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат шляхом зобов`язання Апарат Верховної Ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки з 26.01.2022 року (наступного дня після отримання ОСОБА_2 в порядку виконання рішення суду 282 354,60 гривень компенсації за невикористані 57 днів відпустки за період з 04.02.2013 року по 27.11.2014 року та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку) по день фактичного розрахунку, але не більше як за три місяці.

При цьому, апеляційний суд також враховує недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку із виплати компенсації за невикористані позивачем 29,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року, отримання ОСОБА_2 25 січня 2022 року грошових коштів в сумі 282 354,60 гривень, стягнутих з Апарату Верховної Ради України в порядку виконання рішення суду.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, шляхом зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані 29,5 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу» з 01.06.2016 року по 29.08.2019 року та середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 26.01.2022 року по день фактичного розрахунку, але не більше як за три місяці.

В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю і недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України, в інтересах якого діє Шумар Вікторія Юріївна, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною задовольнити частково.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського,5, ідентифікаційний код ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані 29,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу» з 01 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського,5, ідентифікаційний код ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 26 січня 2022 року по день фактичного розрахунку, але не більше як за три місяці.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар