Справа № 466/4361/20 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/3872/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника відповідачів ОСОБА_1 , представника третьої особи Мотова Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Кіт Уляни Вікторівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2021 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради про скасування реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

У червні 2020 року позивач Львівська міська рада звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради, про скасування реєстрації права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Вимоги обґрунтовує тим, що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987 (дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.01.2005).

Відповідно до даних управління комунальної власності Львівської міської ради нежитлові приміщення заг.пл. 510,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , що становлять собою півпідвал - 260 кв.м, підвал - 33,5 кв.м, перший поверх - 141,8 кв. м та другий поверх - 75 кв.м були предметом договору оренди нежитлових приміщень № Ш-1358 від 03.01.2003.

Згідно із договором купівлі-продажу № 1552 у приватну власність відчужено 431,1 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , з яких: 214,5 кв.м півпідвал, 141,6 кв.м перший поверх, 75,0 кв.м другий поверх.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації № 418 від 28.03.2008 частині вищезазначених приміщень, а саме нежитловим приміщенням першого поверху пл. 66,5 кв.м та другого поверху - пл. 75 кв.м (загальною площею 141,6 кв.м) присвоєна поштова адреса АДРЕСА_1 .

Наказом управління комунальної власності № 1308-НЖ-Ш від 08.07.2008 вирішено оформити громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності по 1/2 частині кожному на будівлю під літерою "А-1" на АДРЕСА_1 , площею 141,5 кв. м згідно з технічним паспортом (у зв`язку з присвоєнням поштового номера).

Проте, в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності зареєстрована будівля під літ. "А-2" площею 238,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Згідно з технічним паспортом в дану площу ввійшли 141,5 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 відчужених у приватну власність, надбудована мансарда 51.5 кв.м та підвал пл.33,5 кв.м, який був предметом договору оренди № Ш-1358 від 03.01.2003 та Львівською міською радою не відчужувався.

Враховуючи зазначене, позивач змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів у спосіб, який передбачений нормами ЦК України та просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлове приміщення підвалу загального площею 33,5 кв. м, яке входить до складу будівлі під літ. "А-2" площею 238,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівлю під літ. "А-2" площею 238,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2021 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлове приміщення підвалу загального площею 33,5 кв.м, яке входить до складу будівлі під літ. "А-2" площею 238,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівлю під літ. "А-2" площею 238,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівської міської ради судовий збір в розмірі 4204,00 грн. (по 2102,00 грн. з кожного).

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Кіт У.В., зазначає, що довірителі не погоджуються з оскаржуваним рішенням, вважають таке необґрунтованим, незаконним та таким, що ухвалене за неповного з`ясування обставин справи, зокрема, суд не надав належної оцінки доказам у справі та неправильно застосував норми матеріального права.

Покликаючись на договір оренди № Ш-1358 від 03.01.2003 та загальну площу приміщень, яка згідно з таким надана Управлінням ресурсів Львівської міської ради в оренду ОСОБА_5 та становила 510,3 кв.м., до якої в подальшому згідно Інвентаризаційної справи №461/4 були внесені зміни, зокрема викреслено підвальне приміщення загальною площею 33,5 кв.м., при цьому після «Погашення» відповідних змін та реєстрацію за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради нерухомого майна загальною площею 709,1 кв.м., з яких відчужувалося 431,1 к.в.м. (до яких входили нежитлові приміщення цокольного поверху, нежитлових приміщень першого поверху та нежитлових приміщень другого поверху) і були придбані ОСОБА_5 та зареєстровані за ним, зазначає, що останній правомірно викупив відповідні нежитлові приміщення, однак судом не був залучений до участі у розгляді даної справи.

Також, суд не надав оцінки факту набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на будівлю в цілому, оскільки згідно із договором купівлі-продажу від 17.05.2007 ОСОБА_5 продав нежитлові приміщення площею 431,1 кв.м. відповідачам, у результаті чого останні зареєстрували право власності на нежитлові приміщення по 1/2 за кожним.

Крім цього, на підставі наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради № 1308-НЖ-Ш від 08.07.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 видане свідоцтво про право власності на будівлю від 08.07.2008, серія НОМЕР_1 , згідно із яким будівля під літ «А-1» на АДРЕСА_1 належить відповідачам на праві спільної часткової власності.

Покликаючись на судову практику касаційної інстанції зазначає, що оскільки рішення про оформлення права власності (Наказ № 1308-НЖ-Ш від 08.07.2008) не визнане недійсним та не скасоване, оформлення права власності на всю будівлю за відповідачами є правомірним.

Зазначає, що у технічному паспорті відсутні будь які відмітки про наявність підвалу у будівлі під літ «А-1» на АДРЕСА_1 , який міг би належати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Звертає увагу, що у договорі оренди від 03.01.2003 наявне неспівпадіння площ нерухомого майна, при цьому така розбіжність була усунута технічним паспортом від 11.01.2005 на приміщення у АДРЕСА_1 .

Наводячи порівняння предмету договору оренди від 2003 року та фактичного наявного нерухомого майна відповідно до технічної документації, зазначає, що ОСОБА_5 викупив в Управління комунальної власності майна ЛМР усі нежитлові приміщення, які орендував.

Таким чином, вважає, що договір оренди від 03.01.2003 не може підтверджувати наявність права власності у територіальної громади м. Львова на підвал площею 33,5 кв.м.

Стверджує, що суд взагалі не надав оцінки таким доказам, як розпорядження Шевченківської районної адміністрації № 1103 від 17.10.2008, Дозволу № 1/998-09 на виконання будівельних робіт від 22.10.2009, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 04.09.2014 щодо реконструкції нежитлових приміщень під магазин та офісні приміщення та технічний паспорт від 28.08.2014, в якому спірний підвал є частиною приміщення будівлі на Промисловій 47А.

Окремо зазначає, що підвал відповідною площею був розкопаний відповідачами під час виконання ними реконструкції нежитлових приміщень під магазин та офісні приміщення, оскільки такий був повністю засипаний землею.

Також, суд не врахував факту спливу позовної давності за позовними вимогами позивача, оскільки орган місцевого самоврядування був проінформований про завершення реконструкції спірної будівлі та реєстрацію за відповідачами право власності у 2014 році, відтак подана у червні 2020 року позовна заява є такою, що подана з пропуском строків позовної давності.

Вважає, що позивач сплатив судовий збір за дві вимоги немайнового характеру, а суд не перевірив ціну позову.

Оскаржуване рішення порушує право власності відповідачів, а у позивача не може існувати право власності на нежитлове приміщення підвалу загальною площею 33,5 кв.м., яке входить до складу будівлі під літ «А-2» площею 238,8 кв.м., тому таке є незаконним.

Просить скасувати Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент прийняття постанови КМУ від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", будинок за адресою АДРЕСА_1 належав Львівській міській раді на праві комунальної власності на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987. Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності.

Відтак, врахувавши відповідні положення ЦК України, а також ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та те, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини третьої статті 388 ЦК України є абсолютним та не передбачає винятків, суд зазначив, що підвал площею 33,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987, власник спірного приміщення, а саме Львівська міська рада згоди на їх відчуження не надавала, відтак таке необхідно витребувати, тобто дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними.

Крім цього, суд провів розподіл судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із договором купівлі-продажу № 1552 від 20.04.2006, укладеним між Управлінням комунального майна Львівської міської ради та ОСОБА_5 , у приватну власність останньому відчужено 431,1 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , з яких: 214,5 кв.м півпідвал; 141,6 кв.м перший поверх, 75,0 кв.м другий поверх (а.с. 39).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.05.2007 ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/2 частині кожному нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 431,1 кв.м. з яких: 214,5 кв. м півпідвал; 141,6 кв. м перший поверх, 75,0 кв. м другий поверх (реєстраційна справа, а.с. 18).

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації № 418 від 28.03.2008 частині вищезазначених приміщень, а саме нежитловим приміщенням першого поверху пл. 66,5 кв. м та другого поверху пл. 75 кв. м (загальною площею 141,5 кв. м) присвоєна поштова адреса АДРЕСА_1 (а.с. 40).

Наказом управління комунальної власності № 1308-НЖ-Ш від 08.07.2008 вирішено оформити громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності по 1/2 частині кожному на будівлю під літерою "А-1" на АДРЕСА_1 площею 141,5 кв. м згідно із технічним паспортом (у зв`язку з присвоєнням поштового номера) (а.с. 41).

При цьому, згідно реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності була зареєстрована будівля під літ. «А-2» площею 238,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), у яку згідно з технічним паспортом ввійшли 141,5 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , відчужених у приватну власність, надбудована мансарда 51,5 кв. м та підвал пл. 33,5 кв.м. (а.с. 42-51).

На підставі договору дарування 1/2 частини будівлі від 11 листопада 2014 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 1/2 частину будівлі (літера «А-2»), розташовану за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 238,8 кв.м. (а.с. 95).

Колегія суддів звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). До Переліку державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), увійшов, в тому числі, житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991 № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено також житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів міста Львова.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, станом на момент прийняття постанови КМУ від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", будинок за адресою АДРЕСА_1 був комунальною власністю Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987.

Крім цього, безумовним є те, що оскільки будинок в цілому перебував у комунальній власності, то, зокрема, і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності.

Згідно даних управління комунальної власності Львівської міської ради нежитлові приміщення заг.пл. 510,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , що становили собою півпідвал 260 кв.м, підвал 33,5 кв.м, перший поверх 141,8 кв.м та другий поверх 75 кв.м були предметом договору оренди нежитлових приміщень № Ш-1358 від 03.01.2003, укладеного між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та ОСОБА_5 , що підтверджено поверховими планами, в тому числі на підвал поз. «А1» (а.с. 34-38).

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що у технічному паспорті відсутні будь які відмітки про наявність підвалу у будівлі під літ «А-1» на АДРЕСА_1 , який міг би належати Територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради та те, що договір оренди від 03.01.2003 не може підтверджувати наявність права власності у територіальної громади м. Львова на підвал площею 33,5 кв.м.

Звертаючись із позовними вимогами, позивач Львівська міська рада зводить такі до того, що у площу 238,8 кв.м будівлі під літ. "А-2". (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), яка зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності увійшли 141,5 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , відчужених у приватну власність, надбудована мансарда 51.5 кв. м та підвал пл.33,5 кв.м, який був предметом договору оренди № Ш-1358 від 03.01.2003, при цьому Львівською міською радою не відчужувався, відтак, внаслідок вибуття цього нежитлового приміщення із комунальної власності порушено права, майнові інтереси законного власника майна - територіальної громади м.Львова.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Разом з тим, власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтями 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_5 , як попередній власник 431,1 кв.м. приміщень за спірною адресою (до яких входили нежитлові приміщення цокольного поверху, нежитлових приміщень першого поверху та нежитлових приміщень другого поверху) не був залучений до участі у розгляді даної справи.

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі №6-54цс17 зроблено висновок про те, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі.

Згідно із абзацом 1 частини першої ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Слідуючи нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна, та будь-якого об`єкта нерухомості, є державна реєстрація прав на нього.

Згідно із ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вже зазначалося вище, будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987 належить територіальній громаді в особі Львівської міської ради, право власності (комунальної) зареєстровано 14.01.2005, відтак виключно Львівській міській раді, як уповноваженому органу власника, належить правомочність розпорядження спірним нерухомим майном, в тому числі підвалом пл.33,5 кв.м.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно із п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Враховуючи наведене, тільки за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Львівської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

Однак, власник спірного приміщення Львівська міська рада згоди на відчудження такого майна, а саме підвалу пл.33,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 не надавала, не видавалося відповідне розпорядження і не реєструвалося реєстраційне посвідчення.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує те, що будь які доводи відповідачів стосовно того, що є усі підстави стверджувати про вибуття спірного приміщення із володіння саме за наявності волі Львівської міської ради, зокрема на підставі наказу Управління комунальної власності № 1308-НЖ-Ш від 08.07.2008, тому положення статті 388 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

При цьому, передача приміщення в оренду, у тому числі ОСОБА_5 на підставі договору оренди, не свідчить про волю Львівської міської ради на відчуження такого майна, а є реалізацією правомочності власника на передачу майна в оренду.

Відсутність у технічному паспорті відміток про наявність підвалу у будівлі під літ «А-1» на АДРЕСА_1 , який міг би належати Територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, не спростовує зазначених висновків, як і факт того, що підвал був розкопаний відповідачами під час виконання ними реконструкції нежитлових приміщень під магазин та офісні приміщення, оскільки не спростовує факту наявності такого приміщення в принципі.

Представник відповідачів звертає увагу, що на аркуші 144 Інвентаризаційної справи № 461/4 на приміщення по АДРЕСА_2 , є акт біжучих змін від 11.01.2005, в якому зазначено, що внаслідок засипки приміщень під ін. І/1,9, ІІ/10,0, ІІІ/21,6 змінилася загальна площа приміщень з 464,2 кв.м. на 431,0 (виправлено 441,0), вартість приміщень 74901 грн.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, серед яких знищення майна.

При цьому, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (ч. 2 ст. 349 ЦК України).

Натомість, акт біжучих змін від 11.01.2005 не містить інформації про знищення підвалу площею 33,5 кв.м., зокрема знесення приміщення, пошкодження конструктивних елементів (стін, перекриття, підлоги), а також до державного реєстру не вносилися зміни про знищення майна за заявою власника Львівської міської ради.

Таким чином, встановивши, що спірне нежитлове приміщення належить територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на його вибуття не давала, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про обґрунтованість позову про витребування цього нерухомого майна від останнього його набувача, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

Що стосується доводів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності представник відповідачів ОСОБА_7 звернулася лише одночасно із поданням апеляційної скарги 04 листопада 2021 року.

В свою чергу, під час розгляду справи в суді першої інстанції, як особисто відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також їх представник ОСОБА_8 мали можливість до винесення рішення судом першої інстанції подати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, проте до суду першої інстанції такої заяви не подавали, відтак відповідного змісту заява подана одночасно з апеляційною скаргою, а також під час розгляду апеляційної скарги по суті, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстави спливу позовної давності звернення з позовом до суду, при цьому оцінка змісту такої заяви судом апеляційної інстанції не надається.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності колегія суддів звертає увагу на таке.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

Виходячи з цього, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівлю під літ. "А-2" площею 238,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 , необхідно скасувати з одночасним ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні такої вимоги.

Врешті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Кіт Уляни Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2021 рокув частині задоволення позовної вимоги Львівської міської ради про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівлю під літ. "А-2" площею 238,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Врешті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 липня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк