ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: М`ячикової І.В.,

з участю: представника позивача Яндульського Д.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У березні 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі позивач) звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 (надалі відповідач) про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29 червня 2010 року на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір б/н. Між тим, відповідач порушила умови договору кредиту, не повертала отриманий кредит своєчасно, не сплачувала кошти (відсотки) за користування ним.

В зв`язку із порушенням умов договору, відповідач станом на 14 лютого 2019 року має заборгованість у розмірі 111179,46 грн., з яких: 35862,24 грн. - тіло кредиту, 28006,01 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 40759,00 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 780,86 грн. нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 5270,45 грн. штраф (процентна складова). Зазначену суму боргу позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі, а також судовий збір.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково.

Між тим, Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року скасовано, а справу направлено на розгляд до Фастівського міськрайонного суду Київської області за встановленою законом підсудністю.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану цивільну справу передано до провадження судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

06 липня 2022 року відповідачем через канцелярію суду було подано заяву про застосування позовної давності, в якій відповідач просила суд застосувати при вирішенні спору у даній справі положення ЦК України щодо спливу позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності, з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні у зв`язку із спливом позовної давності. Суду пояснила, що кредит вона дійсно отримувала, проте не пам`ятає в якому саме розмірі.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 29 червня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 13).

За змістом анкети-заяви відповідач погодилася, що вищевказана анкета-заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 відзначила, що бажає отримати на своє ім`я Платіжну картку кредитка «Універсальна» із бажаним кредитним лімітом за кредитною Карткою «Універсальна»/Gold у розмірі 5000,00 грн..

При цьому, анкета-заява не містить інформацію про строк дії цієї картки та який рахунок відкрився на ім`я відповідача.

Окрім того, анкета-заява не містить відмітку про отримання ОСОБА_1 пам`ятки клієнта, яка містить в тому числі Тарифи та основні умови обслуговування і кредитування та ознайомлення з ними.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 14).

Також до анкети-заяви банком було додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms/(а.с. 15-29).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/14 (дата відкриття 05.07.2010); № НОМЕР_2 з терміном дії до 05/17 (дата відкриття 16.10.2013); № НОМЕР_3 з терміном дії до 09/20 (дата відкриття 26.04.2017) (а.с.162).

З довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що по картковому рахунку № НОМЕР_1 кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: 16.10.2013 було встановлено кредитний ліміт 9200,00 грн., 19.10.2013 кредитний ліміт було збільшено до 15000,00 грн., 05.01.2018 кредитний ліміт було збільшено до 38000,00 грн., а 18.07.2018 кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн. (а.с.163).

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості станом на 14.02.2019 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 111179,46 грн., з яких: 35862,24 грн. заборгованість за тілом кредиту, 28006,01 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 40759,00 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 780,86 грн. нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 5270,45 грн. штраф (процентна складова). (141-145).

Окрім того, позивачем до суду надано виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 13.08.2010 року по 23.10.2020 рік, з якої вбачається, що відповідач користувався такими коштами в повному обсязі. (а.с. 146-161).

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.611 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 29.06.2010 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Так, судом достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачкою, що отримані та використані нею кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, у зв`язку із чим Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд.

Пред`являючи позов Банк визначив, що з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 35862,24 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів за договором № б/н від 29.06.2010 року (а.с. 141-161).

З розрахунку наданого позивачем та виписки про рух коштів за договором № б/н від 29.06.2010 року вбачається, що відповідач користувалася такими коштами в повному обсязі.

Доказів повернення зазначеної суми заборгованості за тілом кредиту за даною кредитною карткою відповідачем до суду не надано.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 по картковому рахунку № НОМЕР_1 було видано кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до 09/20 (дата відкриття 26.04.2017), терміном закінчення якої є останній день вересня, а саме 30 вересня 2020 року. (а.с. 162).

Із виписки по картковому рахунку, а також із наданого Банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 29.06.2010 року, укладеного між ПриватБанк та клієнтом ОСОБА_1 (а.с. 141-161) вбачається, що 31.05.2018 кредитну картку № НОМЕР_3 було поповнено в терміналі самообслуговування Вишневе на суму 77,95 грн..

Як вбачається із відмітки на позовній заяві АТ КБ «Приватбанк», останній звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 13 березня 2019 року (вхідний номер 9191), тобто в межах трирічного строку позовної давності звернення до суду.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 35862,24грн..

Щодо застосування спеціальної позовної давності, слід зазначити наступне.

Як зазначалося судом вище, статтею 256 ЦК України визначено поняття позовна давність.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яка, в даному випадку, міститься в матеріалах справи.

Як вже було зазначено вище, на кредитну картку № НОМЕР_3 було зараховано 31.05.2018 року суму 77,95 грн..

До суду АТ КБ «Приватбанк» звернувся 13 березня 2019 року (номер вхідної 9191), тобто до закінчення спеціального строку позовної давності, визначеного для стягнення неустойки (штрафу, пені), в один рік.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку спеціальної позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, нарахованої пені, а також штрафів.

Між тим, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 28006,01 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 40759,00 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 780,86 грн., а також штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 5270,45 грн., визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У наданій Банком анкеті-заяві позичальника від 29.06.2010 року не зазначено базову процентну ставку за кредитом.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримана в борг позичальником), стягнути складові його повної вартості, зокрема прострочене тіло кредиту, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.06.2010 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.06.2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенство права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19).

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 28006,01 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 40759,00 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 780,86 грн. нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також 500 грн. штраф (фіксована частина), 5270,45 грн. штраф (процентна складова) визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у даному вигляді за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 29.06.2010 р. в сумі 35862,24 грн..

Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», а саме те, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не 1,5 відсотка від ціни позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп..

Керуючись ст. ст. 1, 3, 13, 15, 253, 256-258, 260, 267, 509, 549, 551, 610, 611, 625, 629, 633, 634, 1048-1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81,141, 187, 274, 278-279, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 35862 (тридцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят дві) грн. 24 коп. та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду відповідно до статей 354-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , МФО 305299, 49094, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд 1 Д, адреса для листування: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, тел. 8.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Н.А. Осаулова

Повний текст рішення виготовлено 11.07.2022 р.