Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 2601/7773/12
Номер провадження 22-ц/824/10288/2022
Головуючий у суді першої інстанції Т. М. Шевченко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

23 листопада 2022 року місто Київ

Справа №2601/7773/12

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І .

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва

Лановенко Людмила Олегівна

заінтересована особа Акціонерне товариство «Універсал Банк»

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, подану представником ОСОБА_3

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року, постановлену у складі судді Шевченко Т. М., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва, повна ухвала складена 18 липня 2022 року

у с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. щодо передачі майна стягувачу, мотивованою тим, що 20.02.2008 між ним та АТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір № 003-2008-337 на споживчі потреби, строком користування до 10.02.2038, зі сплатою 9,95% річних, та кредитний договір № 003-2008-342 від 20.02.2008 на споживчі потреби, зі строком користування до 10.02.2028, зі сплатою 11,45% річних. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» укладено 20.02.2008 договір іпотеки, згідно умов якого передано ОСОБА_1 в іпотеку банку двокімнатну квартиру, загальною площею 47,60 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник зазначає, що вказана квартира є єдиним житлом, місцем реєстрації та місцем постійного проживання заявника. На виконання умов вказаних кредитних договорів банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 90 000 швейцарських франків та 29 662 швейцарських франків. Зобов`язання за кредитними договорами боржник виконав частково. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.07.2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором № 003-2008-337 від 20 лютого 2008 року в сумі 100 209,49 швейцарських франків, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 864 417,08 грн, заборгованість за кредитним договором № 003-2008-342 від 20 лютого 2008 року в сумі 34 204,00 швейцарських франків, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 295 047,12 грн, а всього стягнуто 1 159 464,20 грн заборгованості та 3 219,00 грн судового збору. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. 20 лютого 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61340057 з примусового виконання виконавчого листа №2601/7773/12, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 19 лютого 2018 року. 30.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. у виконавчому провадженні № 61340057 видано акт про реалізацію предмета іпотеки, відповідно до якого предмет іпотеки передано стягувачу АТ «Універсал Банк». Цього ж дня приватним виконавцем винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до якої передано АТ «Універсал Банк» предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 47,60 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , приватним виконавцем було складено Акт про реалізацію предмета іпотеки від 30.09.2020 по виконавчому провадженню № 61340057.

У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що дії приватного виконавця та винесена нею постанова щодо передачі майна стягувачу порушують положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки такі дії та постанова були вчинені приватним виконавцем в період дії вказаного закону, а квартира (предмет іпотеки), яка є його єдиним постійним житлом, була передана в іпотеку за споживчим кредитом.

У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. по виконавчому провадженню № 61340057 щодо передачі квартири, що є предметом іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 47,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , стягувачу - АТ «Універсал Банк»; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 30.09.2020 по виконавчому провадженню № 61340057 та акт приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. про реалізацію предмета іпотеки від 30.09.2020 по виконавчому провадженню № 61340057.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року задоволено скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: АТ «Універсал Банк», ОСОБА_2 , на дії та постанову приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Лановенко Л. О., про передачу майна стягувачу. Визнано неправомірними рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. по виконавчому провадженню № 61340057 щодо передачі квартири, що є предметом іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 47,60 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , стягувачу АТ «Універсал Банк». Визнано незаконними та скасовано постанову від 30.09.2020 приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу по виконавчому провадженню № 61340057 та акт від 30.09.2020 приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. про реалізацію предмета іпотеки по виконавчому провадженню № 61340057.

Не погодившись з ухвалою суду приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О., через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги приватний виконавець зазначила, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував наявність постанови Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №2601/7773/12, у якій під час розгляду аналогічної скарги боржника з тих же підстав і між тими самими сторонами судом вже надавалася правова оцінка фактичним обставинам справи та було встановлено правомірність дій приватного виконавця щодо реалізації майна боржника в межах виконавчого провадження №61340057. Також Верховний Суд вказав, що на боржника поширюється дія п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції». Повторна оцінка судом вказаних обставин суперечить нормам процесуального права та порушує принцип правової визначеності.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на неї, ухвалу суду просили залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О., представник АТ «УніверсалБанк» та ОСОБА_2 належним чином повідомлялися про час та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від цих осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення заявника (боржника) та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом розділу 7 ЦПК України судом можуть бути визнані неправомірними дії виконавця лише за умови доведеності порушення виконавцем вимог Закону при вчиненні дії, що у даному випадку не доведено заявником.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною другою, третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Згідно з пунктом 9 частини 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частинами першою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Частинами першою, сьомою-десятою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

У разі якщо стягувач у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний у п`ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Із матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №003-2008-337 про надання Банком позичальнику в кредит на споживчі потреби грошових коштів в розмірі 90 000,00 швейцарських франків строком користування до 10 лютого 2038 року зі сплатою 9,95% річних, та кредитний договір №003-2008-342 про надання Банком позичальнику в кредит на споживчі потреби грошових коштів в розмірі 26 662,00 швейцарських франків строком користування до 10 лютого 2028 року зі сплатою 11,45%.

Відповідно до укладених Додаткових угод до Кредитного договору №003-2008-337 сторони погодили встановлення з 10 липня 2009 року по 09 липня 2010 року відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 3,29% річних; з 10 липня 2010 року по 09 липня 2015 року - 12,48% річних; з 10 липня 2015 року -10,95% річних. Відповідно до укладених сторонами Додаткових угод до Кредитного договору №003-2008-342 з 10 липня 2009 року по 09 липня 2010 року встановлювалася відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 3,24% річних; з 10 липня 2010 року по 09 липня 2015 року -15,49% річних; з 10 липня 2015 року - 13,45% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №003-2008-337, 20 лютого 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 003-2008-337-Р, а також 27 липня 2009 року було укладено Додаткову угоду б/н до Договору поруки, якою узгоджувалася зміна розміру відсоткової ставки.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №003-2008-342 між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 003-2008-342-Р. 27 липня 2009 року було укладено Додаткову угоду б/н до Договору поруки, якою узгоджувалася зміна розміру відсоткової ставки.

За умовами Договорів поруки, поручитель зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням позичальника, що виникають з умов вказаних кредитних договорів.

Також між АТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) 20 лютого 2008 року укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав Банку в іпотеку квартиру загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №003-2008-337 від 20 лютого 2008 року та №003-2008-342 від 20 лютого 2008 року.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.07.2012 у справі № 2601/7773/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 003-2008-337 від 20.02.2008 в сумі 100 209,49 швейцарських франків, що в еквіваленті по курсу НБУ (курс 862,61 грн. за 100,00 швейцарських франків) становить 864 417,08 грн. та заборгованість за кредитним договором № 003-2008-342 від 20.02.2008 в сумі 34 204,00 швейцарських франків, що в еквіваленті по курсу НБУ (курс 862,61 грн. за 100,00 швейцарських франків) становить 295 047,12 грн., а також судовий збір в сумі 3 219,00 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили та пред`явлено АТ «Універсал Банк» до виконання.

20 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61340057 з примусового виконання виконавчого листа № 2601/7773/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 19 лютого 2018 року.

Крім того, приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 61340057 винесено постанову про арешт майна боржника - квартири АДРЕСА_1 та описано й арештовано майно боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

12.08.2020 та 28.09.2020 іпотечне майно - квартира АДРЕСА_1 не було реалізоване на електронних торгах. АТ«Універсал Банк» подало заяву від 29 вересня 2020 року приватному виконавцю Лановенко Л.О. про намір залишити за собою нереалізоване майно (т.6, а.с. 78 - постанова Верховного Суду від 26.04.2022)

30.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Кивєва Лановенко Л. О. складено акт про реалізацію предмета іпотеки та винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до якої передано предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею 47,60 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , стягувачу АТ «Універсал Банк».

Звертаючись до суду зі скаргою, боржник обґрунтовуючи підстави її подання, посилався на незаконність дій та рішення приватного виконавця, яка у ході виконання виконавчого листа №2601/7773/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 19.02.2018 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором, прийняла рішення щодо передачі квартири стягувачу без урахування положень Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи скаргу щодо визнання неправомірними дій та рішення приватного виконавця щодо передачі квартири стягувачу, суд першої інстанції виходив із того, що предмет іпотеки, яким є спірна квартира, виступав як забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом, наданим АТ «Універсал Банк» ОСОБА_1 в іноземній валюті, така квартира є його постійним та єдиним місцем проживання, у зв`язку з чим вважав, що на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті». При цьому суд послався на висновки, викладені у рішенні Господарського суду м. Києва від 05.04.2021 у справі №910/13760/20.

Проте колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, є такими, що суперечать встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із статтею 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є сукупність зазначених вище обставин, оскільки вказаний закон не підлягає застосуванню до будь-яких правовідносин, що випливають із договору іпотеки.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов.

Відповідно до пункту 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про запобігання корупції».

Статтею 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так дійсно відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Так, 26.04.2022 Верховним Судом було розглянуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, постановлені у справі № 2601/7773/12 за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О., поданою у рамках виконавчого провадження № 61340057, обґрунтованою тим, що дії приватного виконавця щодо передачі квартири боржника на реалізацію є неправомірними, оскільки він не має у власності іншого нерухомого майна і на ці правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 2601/7773/12 (провадження № 61-11317св21) Верховний Суд дійшов висновку, що на ОСОБА_1 не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є засновником (учасником) та керівником ТОВ «ПІ ЕС ЕЙ КОНСАЛТИНГ ЕНД МЕНЕДЖМЕНТ СИСТЕМЗ», а також він є засновником (учасником) ТОВ «Центр ІНОВАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ», та як керівник Товариств виконує організаційно-розпорядчі та/або адміністративно-господарські обов`язки, а отже ОСОБА_1 є суб`єктом, на якого поширюється дія пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Натомість суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу та вказуючи на те, що керівник товариства з обмеженою відповідальністю приватного права не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», оскільки він не є суб`єктом, визначеним у ч. 1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», проігнорував зроблені Верховним Судом висновки у справі № 2601/7773/12 та не застосував їх під час розгляду скарги ОСОБА_1 , поданої в рамках одного і того ж виконавчого провадження, що є обов`язковим для застосування на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України. Зазначені скарги ОСОБА_1 на рішення та дії приватного виконавця є взаємопов`язаними, оскільки стосуються дій і рішень приватного виконавця по реалізації з електронних торгів предмета іпотеки в рамках одного виконавчого провадження.

Крім того, на зазначені обставини неодноразово вказувала в своїх запереченнях (поясненнях) приватний виконавець, проте такі доводи суд першої інстанції визнав безпідставними та не надав їм належної оцінки, взявши до уваги висновки, викладені у рішенні Господарського суду м. Києва у справі №910/13760/20 щодо необхідності застосування дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до боржника, оскільки іпотечне житло, яке передано приватним виконавцем стягувачу на реалізацію є його єдиним житлом і що боржник не підпадає під дію п.3 ч.1 ст.3 Закону України "Про запобігання корупції". Відхиляючи такі доводи приватного виконавця та задовольняючи скаргу боржника суд першої інстанції помилково взяв до уваги роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції, оскільки суд під час здійснення правосуддя повинен керуватися виключно законами та застосовувати обов`язково висновки Верховного Суду викладені в постановах.

Отже, хибним є висновок суду у тому, що керівник товариства з обмеженою відповідальністю приватного права не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» з огляду на таке.

Положення статей 80, 81, 83, 97 ЦК України визначають, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Управління товариством здійснюють його органи.

Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 65 ГК України визначено, що для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Згідно положень пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо);

Адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства.

До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

Таким чином, керівник товариства з обмеженою відповідальністю приватного права відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», оскільки його функції пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, а тому він є суб`єктом, визначеним у пункті 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №755/17990/19.

Таким чином колегія суддів уважає, що судом не враховано той факт, що боржник є засновником (учасником) та керівником товариства з обмеженою відповідальністю та як керівник виконує організаційно-розпорядчі та/або адміністративно-господарські обов`язки, а тому у цій справі беззаперечно застосуванню підлягає пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», яким передбачено, зокрема, що особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, є суб`єктами, на яких поширюється дія цього закону.

Зазначені відомості були повідомлені приватним виконавцем суду першої інстанції із наданням відповідних доказів, крім того, інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб є у вільному доступі, проте суд не врахував зазначеного та помилково під час розгляду скарги послався на висновки, викладені у рішенні Господарського суду м. Києва від 05.04.2021 у справі №910/13760/20.

Відсутність у боржника іншого нерухомого майна, ніж спірна квартира, у даному випадку не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки обов`язком суду є перевірити та дослідити обставини справи в їх сукупності з іншими умовами, викладеними у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та у зв`язку із цим вирішити спір з урахуванням положень дія пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Отже з урахування встановлених апеляційним судом обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. щодо передачі майна стягувачу в рамках виконавчого провадження № 61340057 вчинені нею відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», є законним та правомірними. У свою чергу боржником не наведено належних підстав для визнання такий дій та рішення приватного виконавця неправомірними.

Крім того, вважаємо за необхідне звернути увагу суду на те, що ОСОБА_1 звертався до Міністерства юстиції України з аналогічною скаргою на дії приватного виконавця Лановенко Л. О. та за результатами проведеної позапланової перевірки діяльності приватного виконавця щодо реалізації квартири за адресою АДРЕСА_1 під час примусового виконання рішення, яка проводилась на підставі вищезазначеної скарги боржника, Міністерством юстиції України встановлено, що в межах предмету зазначеної скарги порушень вимог Закону не виявлено.

Колегія суддів, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом оригіналів доказів у їх сукупності, приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи та помилково вважав порушеними права заявника.

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо правомірності дій та рішень приватного виконавця про передачі майна боржника стягувачу. Суд першої інстанції не установив усіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення скарги боржника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, ухвала суду першої інстанції не може вважатись законною та обґрунтованою, і такою, що постановлена з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для її скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні скарги на дії та рішення приватного виконавця щодо передачі майна стягувачу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни щодо передачі майна стягувачу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 грудня 2022 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна