Справа № 758/3699/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М. ,

за участю секретаря судового засідання - Савіцької Д. А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що на підставі договору дарування, вона є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Після отримання у власність квартири їй стало відомо, що з 2007 та 2012 року в квартирі зареєстровані колишні члени сім`ї колишнього власника, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою за формою 3 за №2337 від 09.09.2015р. виданої ЖЕД 701 Подільського району міста Києва.

Дана обставина порушує її права, як власника квартири, оскільки кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщення так чи інакше впливає на умови проживання в ньому а саме право отримувати субсидії на оплату комунальних послуг та послуг з утримання будинку.

Представником ОСОБА_3 , адвокатом Цілуванською С.С. було подано відзив на позовну заяву, яким просили закрити провадження у справі, аргументуючи тим, що даний позов ОСОБА_1 вже подавався до Подільського районного суду м. Києва і 23.02.2021 року по ньому було винесено рішення.

02 квітня 2021 року Подільським районним судом м.Києва відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

25.11.2021 року та 01.06.2022 року ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судові засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд вважає за можливим розглянути цивільну справу без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним у справі доказам, судом встановлено наступне.

20.05.1992 року видано ордер №6714 серія Б на житлове приміщення, №1 в будинку АДРЕСА_2 право на заняття квартири ОСОБА_6 .

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 в процесі приватизації було надано ОСОБА_6 Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 29 січня 2002 року.

05.02.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 .

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.А та зареєстрований в реєстрі за №16.

У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема статті 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Цільове призначення мають житлові приміщення, які власник має право використовувати для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати їх для промислового виробництва (статті 6, 189 Житлового кодексу; стаття 383 Цивільного кодексу України).

Разом із тим, як вбачається зі статті 319 Цивільного кодексу України, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Закріплений у пункті 1 частини 2 статті 319 Цивільного кодексу України принцип, відносно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі статті 1 Першого протоколу.

На об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України виникає з дня державної реєстрації (стаття 182 Цивільного кодексу України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено у статті 346 Цивільного кодексу України.

Разом із тим факт встановлення законом підстав для позбавлення права власності Європейський Суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності.

Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи.

Відповідно до частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливому порушенню, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушень його права.

Норми статей 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки порушення прав триває у часі.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» встановлено що, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

До того ж постановою Верховного Суду України від 17 липня 2019 року по справі № 320/13248/14-ц визначено, що відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України ).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України ).

Застосовуючи положення статті 391 Цивільного кодексу України , відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Положеннями частини першої статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14, яким визначено, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно із частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 Житлового кодексу України, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі перешкоджають вільно користуватись належною власністю, тому слід усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням, без надання іншого жилого приміщення оскільки відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не є членами сім`ї власника квартири ОСОБА_1 , а відтак вимоги позовної заяви слід задовольнити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 64, 156, 158-170 Житлового кодексу України, ст. ст. 4, 27, 175, 177 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.. Сторони справи: Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКП НОМЕР_1 ). Відповідачі : ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКП НОМЕР_2 ) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , РНОКП невідомий). Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 17 червня 2022 року

Суддя М. М. Головчак