КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/28454/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2930/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

12 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С ТА Н О В И В :

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що 15.08.2020 року ОСОБА_1 працював на посаді першого заступника начальника КП «Київжитлоспецексплуатація». Наказом в.о. начальника підприємства Ветохи Д.Д. №204-к від 21.08.2020 його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Вважає, що вказаний наказ про звільнення є незаконним, необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню, оскільки заява від 06.08.2020 року про звільнення його з посади з 21.08.2020 року була ним відкликана 20.08.2020 року. Дану заяву відповідач отримав 21.08.2020 року о 08 год.10 хв., а тому не міг видати наказ про звільнення. Крім того, з 11.08.2020 року по 21.08.2020 року він перебував на лікарняному, а отже, звільнення під час лікарняного є незаконним.

У зв`язку із викладеним та з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 65 т. 1) просив визнати незаконним, протиправним, необґрунтованим та скасувати наказ в.о. начальника КП «Київжитлоспецексплуатація» Ветохи Д.Д. №204-к від 21.08.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на посаді першого заступника начальника КП «Київжитлоспецексплуатація», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2020 року до моменту ухвалення рішення судом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідач своїм листом №062/15/1/04-3346 від 25.08.2020 підтвердив, що отримав лист скаржника від 21 серпня 2020 року в день звільнення та жодну особу на його місце не прийняв та не перевів, тобто на момент звільнення ОСОБА_1 відповідач мав данні про відкликання позивачем заяви про звільнення.

Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував судову практику викладену в Постанові Верховного Суду від 25.03.2020 (КЦС) у справі №295/14595/17, оскільки у вказаній справі йдеться щодо відкликання заяви про звільнення на 24 день, через 10 днів після фактичного звільнення, натомість позивача було звільнено після отримання відповідачем заяви про відкликання заяви про звільнення.

Зазначив, що наказом 325-к від 30.12.2020 року відповідач фактично підтвердив, що звільнив позивача незаконно, оскільки внесено зміни до оскаржуваного наказу № 204-к від 21 серпня 2020 року, а саме в п. 1 «21 серпня» змінено на «03 вересня», тобто відповідач зафіксував той факт, що отримав заяву від 20 серпня 2020 року про відкликання заяви про звільнення.

Також вважає, що наказ про звільнення як індивідуальний акт мав обмежену дію і його дія вичерпана саме звільненням, внесення будь-яких змін до індивідуального акту після його реалізації вже неможливо, тому відповідач не мав права вносити зміну в дату звільнення. Посилається на правову позицію Верховного Суду викладену в Постанові від 22 січня 2019 року у справі № 569/370/17 провадження № 61-27336св18, де суд встановив, що змінадати звільнення під час судового розгляду справи не може вважатися поновленням порушеного права.

18 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Ветохи Д.Д. в інтересах КП «Київжитлоспецексплуатація», в якій відповідач просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що 06.08.2020 року першим заступником начальника КП «Київжитлоспецексплуатація» ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення за власним бажанням 21.08.2020 року, на підставі якої його і було звільнено. Позивач після закінчення строку попередження, тобто після 21.08.2020, фактично залишив роботу. Листом від 21.08.2020 №062/15/2/04-331 відповідачем було повідомлено позивача про звільнення з проханням отримати трудову книжку. Крім того, листом від 25.08.2020 №062/15/1/04-3346 відповідач вдруге повідомив позивача про звільнення. З 21.08.2020 позивач на роботу не виходив, після отримання вказаних листів також не заперечував проти звільнення. 21.08.2020 позивачем було надіслано заяву від 20.08.2020, в якій зазначено про відкликання заяви від 06.08.2020 про звільнення з роботи та висловлено прохання про звільнення його з роботи 03.09.2020. Наказом від 30.12.2020 №325-к відповідачем була змінена дата звільнення позивача на 03.09.2020.

Вважає, що відсутні порушення при звільненні позивача в період його тимчасової непрацездатності, оскільки звільнення відбулося з ініціативи останнього, за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 07.08.2020 на ім`я в.о. начальника КП «Київжитлоспецексплуатація» Ветохи Д.Д. від першого заступника начальника ОСОБА_1 надійшла заява від 06.08.2020 про звільнення його з роботи за власним бажанням з 21.08.2020 року.

11.08.2020 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Шевченківського району міста Києва» на ім`я ОСОБА_1 був відкритий листок непрацездатності серії АДШ №237782.

Наказом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Київської міської державної адміністрації від 21.08.2020 №204-к ОСОБА_1 , перший заступник начальника підприємства, 21.08.2020 був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Бухгалтерії було наказано провести з ним остаточний розрахунок та виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 50 календарних днів.

21.08.2020 року о 08 год. 10 хв. до підприємства на ім`я в.о. начальника КП «Київжитлоспецексплуатація» Ветохи Д.Д. від першого заступника начальника ОСОБА_1 надійшла заява за вх.№3982, відповідно до якої ОСОБА_1 була відкликана заява від 06.08.2020 про звільнення за власним бажанням, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, та проханням звільнити його з роботи за власним бажанням 03.09.2020.

22.08.2020 позивачу лікарем було рекомендовано стати до роботи. Тобто в період з 11.08.2020 по 21.08.2020 включно ОСОБА_1 знаходився на лікарняному.

Листом від 21.08.2020 за №062/15/2/04-3331 позивач був повідомлений КП «Київжитлоспецексплуатація» про звільнення 21.08.2020 за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідно до поданої ним заяви від 06.08.2020, надіслано копію наказу про звільнення, а також було запропоновано останньому отримати трудову книжку.

Листом від 25.08.2020 за №062/15/1/04-3346, вдруге КП «Київжитлоспецексплуатація» було доведено до відома позивача про його звільнення 21.08.2020 з вищезазначених підстав, а також проінформовано про те, що копія наказу від 21.08.2020 №204-к щодо цього та лист з пропозицією отримати трудову книжку були надіслані йому цінним листом на його адресу.

Трудова книжка отримана ОСОБА_1 18 грудня 2020 року, що не заперечується сторонами.

Наказом від 30.12.2020 №325-к КП «Київжитлоспецексплуатація» були внесені зміни до п.1 наказу від 21.08.2020 №204-к «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме - цифри та слова «21 серпня» змінено на «03 вересня»; наказано бухгалтерії за наявності підстав провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем не було порушено порядок звільнення, а також видачі трудової книжки, визначений ч.1 ст.47 КЗпП України, п.4.1, п.4.2 Інструкції №58, оскільки відповідачем було вжито всіх заходів для виключення порушень прав позивача при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Як зазначив Верховний Суд у справі № 279/3334/17, сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження.

Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою.

Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник.

Відтак, положення ч. 2 ст. 38 КЗпП України регламентує безумовне право працівника на відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням. Згідно із статтею 38 КЗпП України позивач мав право відкликати свою заяву про звільнення і відповідач не вправі був його звільняти за поданою раніше заявою.

При цьому це безумовне право працівника,яке не може бути порушене.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до закінчення строку попередження - 20 серпня 2020 року подав заяву про відкликання заяви про звільнення з 21 серпня 2020 року та звільнення його з 03 вересня 2020 року у зв`яку з перебуванням його 21 серпня 2020 на лікарняному.

Дана заява отримана КП «Київжитлоспецексплуатація» 21 серпня 2020 року. Проте, не зважаючи на бажання працівника продовжити роботу, позивача 21 серпня 2020 року було звільнено з займаної посади.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідач неправомірно видав наказ про звільнення позивача 21 серпня 2020 року у день отримання заяви і до закінчення строку попередження.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, що на посаду, яку займав позивач, було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи.

Колегія суддів не може погодитись з доводами представників КП «Київжитлоспецексплуатація», що позивач з21.08.2020 року на роботу не виходив, після отримання листів про його звільнення також не заперечував проти звільнення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи,03 вереня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про визнання його звільнення незаконним.

Крім того, зазначив, що 25 серпня 2020 року після виходу з лікарняного намагався приступити до своїх службових повноважень, але його електронна перепустка була заблокована і до робочого місця його не допустили.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги пояснення керівника ІТ-відділу, що у позивача було декілька карток доступу як виданих на іншіх осіб, так і безіменних, оскільки ці пояснення базуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами представників КП «Київжитлоспецексплуатація», що після отримання позовної заяви, з врахуванням заяви ОСОБА_1 від 20 серпня 2020 року, наказом від 30.12.2020 року №325-к КП «Київжитлоспецексплуатація» були внесені зміни до п.1 наказу від 21.08.2020 року №204-к «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме - цифри та слова «21 серпня» змінено на «03 вересня»; наказано бухгалтерії за наявності підстав провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , оскільки фактично трудові відносини було припинено 21 серпня 2020 року, тому, правильними мали бути дії відповідача по внесенню змін до наказу, щодо зміни дати звільнення до моменту фактичного припинення трудових відносин.

Зміна дати звільнення під час судового розгляду справи не може вважатися поновленням порушеного права.

Такий висновок узгоджується і з позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі 569/370/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, дізнавшись із відзиву на позовну заяву про внесення змін до наказу про його звільнення в частині зміни дати звільнення з 21 серпня 2020 року на 03 вересня 2020 року, повідомив суд та надав копію заяви від 31 серпня 2020 року про відкликання заяви про звільнення від 20 серпня 2020 року та докази отримання цінного листа відповідачем (т. 1 а.с. 146, 147, 148).

Заперечуючи проти надсилання позивачем даної заяви, представник відповідача надав суду першої інстанції матеріали службової перевірки, з якої вбачається, що поштове відправлення 348 було знайдено 28 січня 2020 року у Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж (підколоте до листа ЖЕД «Липкижитлосервіс» вхідний № 4214 від 04 вересня 2020 року, у зв`язку з чим лист від ОСОБА_1 не був зареєстрований вчасно (т. 2 а.с. 13).

Також відповідачем надано копію конверта зазначеного відправлення та копію заяви від ОСОБА_1 про надання довідки про доходи за 2020 рік від 31 серпня 2020 року.

Проте, колегія суддів критично ставиться до зазначеної заяви, оскільки остання виконана друкованим способом та не містить підпису ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції, при з`ясуванні обставин направлення поштового відправлення 348, встановлено, що відправлення направлялось цінним листом з рекомендованим врученням.

30 червня 2022 року представниками відповідача подане клопотання про приєднання до матеріалів справи пояснення щодо ненадходження від позивача протягом 2020 року заяви від 31 серпня 2020 року про відкликання заяви про звільнення від 20 серпня 2020 року.

05 липня 2022 року від позивача, на спростування доводів вищевказаного клопотання відповідача, надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів направлення 31 серпня 2020 року саме заяви про відкликання заяви про звільнення від 20 серпня 2020 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає поважними причини неподання позивачем у суді першої інстанції опису вкладення цінного листа № 348, який був направленний ОСОБА_1 КП «Київжитлоспецексплуатація» 31 серпня 2020 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає аргументи апеляційної скарги в частині незаконного звільнення позивача такими, що заслуговують на увагу та є прийнятними.

Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, рішення суду першої інстанції в частині вирішення обох вимог є незаконним.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно з наданою відповідачем довідкою,середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , згідно з постановою № 100 від 08 грудня 1995 року, складає 2234 грн. 07 коп. ( т.2 а.с.21).

Час вимушеного прогулу з 22 серпня 2020 року по 12 липня 2022 року становить 473 робочих дня.

За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1056715 грн. 11 коп. ( 2234,07 грн. * 473 дня = 1056715 грн. 11 коп.) з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, з КП «Київжитлоспецексплуатація»слід стягнути відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2101 грн. 40 коп., на користь держави - 26275 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021року - скасувати.

Прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» № 204-к від 21 серпня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 з 22 серпня 2020 року на посаді першого заступника начальника підприємства у Комунальному підприємстві «Київжитлоспецексплуатація».

Стягнути з Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» () на користь ОСОБА_1 ( прож. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1056715 грн. 11 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без вирахуванняподатків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати).

Стягнути з Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» () на користь ОСОБА_1 ( прож. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 2101 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути з Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» () на користь держави 26275 грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 13 липня 2022 року.

Головуючий

Судді