Постанова

Іменем України

12 липня 2022 року

м. Київ

справа № 753/21211/20

провадження № 61-20342св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Шкорінної О. І.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві зняти з реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , стягнути судовий збір.

Позов обґрунтувала тим, що на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 квітня 2008 року № 358 «Про надання жилої площі та інші квартирні питання» ОСОБА_3 та членам його сім`ї у складі: дружини - ОСОБА_1 , сестри - ОСОБА_2 , надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , видано ордер № 012039 Серії Б, який став підставою для укладення договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду.

У квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у спірній квартирі, а ОСОБА_2 з 05 червня 2008 року в цій квартирі не проживала, оскільки проживає з чоловіком ОСОБА_4 за адресою: квартира

АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 не претендувала на проживання у спірній квартирі, з реєстрації не знімалась, в оплаті витрат за житлово-комунальні послуги та утриманні квартири участі не брала.

Факт реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі порушує право ОСОБА_1 на вільне розпорядження і користування майном.

ОСОБА_2 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі статті 107 ЖК України (тут і далі назва Кодексу в редакції Закону № 2215-IXвід 21 квітня 2022 року)

у зв`язку з добровільним вибуттям на постійне проживання в інше житлове приміщення та несплатою за комунальні послуги.

ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою

АДРЕСА_1 та зобов`язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві зняти з реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою

АДРЕСА_1 . В іншій частині позову - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та актом за фактом проживання/непроживання особи

за адресою від 26 листопада 2020 року підтверджується, що в квартирі АДРЕСА_2 постійно проживав ОСОБА_3 та його дружина, ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не проживала у цій квартирі.

Суд встановив, що: спірні правовідносини щодо користування квартирою АДРЕСА_1 виникли між сторонами після смерті ОСОБА_3 ; в період з 16 травня 2008 року до грудня 2020 року ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 до суду з позовом

щодо користування спірним житловим приміщенням не звертались; відсутні звернення ОСОБА_2 із заявами до суду або правоохоронних органів

про перешкоди у користуванні спірною квартирою, починаючи з 2008 року по грудень 2020 року; відсутні докази, що ОСОБА_2 чинились перешкоди у користуванні квартирою протягом періоду з 2008 року по грудень 2020 року.

З урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2

втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою

АДРЕСА_1 на підставі

статті 107 ЖК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасовано, у позові ОСОБА_1

до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не дослідив

та не провів належну оцінку доказів, наданихОСОБА_2 , та помилково

і передчасно визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції дослідив матеріали справи та докази, подані як ОСОБА_1 , на підтвердження непроживання ОСОБА_2 у квартирі

АДРЕСА_1 , так і ОСОБА_2 ,

на спростування доводів ОСОБА_1 .

Суд встановив, що причиною непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі є створення ОСОБА_1 та покійним братом ОСОБА_3 перешкод у цьому, ОСОБА_1 не спростувала під час розгляду справи.

Суд взяв до уваги, що ОСОБА_1 перестала бути членом сім`ї наймача

з 2017 року, а ОСОБА_2 є літньою особою та не має іншого житла,

що в сукупності виключає можливість визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що той факт, що ОСОБА_2 до смерті брата ОСОБА_3 не зверталася до суду з позовом про усунення перешкод

у користуванні квартирою не свідчить, що вона втратила заінтересованість до спірної квартири. ОСОБА_1 на момент смерті свого колишнього чоловіка три роки

не перебувала з ним у шлюбі та не порушувала питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом до грудня 2020 року.

Акт від 26 листопада 2020 року про непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі складено станом на 2020 рік, перед зверненням ОСОБА_1 до суду з позовом, тому суд дійшов висновку, що цей акт не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі в період з 2008 року до 2020 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, просила її скасувати та залишити в силі рішення Дарницького районного суду

міста Києва від 23 червня 2021 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги нові докази та здійснив переоцінку встановлених судом першої інстанції фактів, не надав належного обґрунтування підставам відхилення ним доказів, наданих ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Суд не відмежував факт тимчасової відсутності особи і пов`язані з цим правові наслідки від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні, у зв`язку

з вибуттям члена сім`ї наймача на постійне проживання в інше житлове приміщення

в тому ж населеному пункті.

Суд апеляційної інстанції самостійно змінив підстави позову без згоди ОСОБА_1 , кваліфікувавши правовідносини у справі за статтею 71 ЖК України,

а не статтею 107 ЖК України, на якій ґрунтувався позов ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанціїне врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15-ц

(провадження № 61-25867св18) та від 10 листопада 2021 року

у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-3584св20).

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 добровільно не вибувала на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті

та була позбавлена можливості користуватись спірним житловим приміщенням.

За захистом свого права зверталась до комунального підприємства «Житло-Сервіс»

у 2008 році та до поліції у січні 2021 року. ОСОБА_1 не надала доказів наявності в ОСОБА_2 іншого постійного житла. Доводи ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 добровільно вибула на постійне проживання до квартири свого чоловіка за адресою: квартира АДРЕСА_3 , що ОСОБА_2 отримала у спадщину житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 не доведені ОСОБА_1 .

Надані ОСОБА_1 докази в судах попередніх інстанцій не підтверджують обставини добровільного вибуття ОСОБА_2 на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 05 квітня 2005 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 05 червня 2008 року.

ОСОБА_3 та його сім`ї, у складі 3 осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_2 (сестра), 16 травня 2008 року видано ордер № 012039 Серії Б на право зайняття житлового приміщення, яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі.

Згідно з технічним паспортом на квартиру

АДРЕСА_1 , площа квартири становить 73,3 кв.м.

Відповідно до архівного витягу від 11 грудня 2015 року № 613/18 з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 квітня 2008 року № 358 ОСОБА_3 на сім`ю, у складі трьох осіб: він, дружина - ОСОБА_1 , сестра - ОСОБА_2 , надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно з договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 21 травня 2008 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду надало ОСОБА_3 і членам його сім`ї у безстрокове користування житло - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку

АДРЕСА_7 домовились про розмір щомісячної оплати за надані послуги, визначили права та обов`язки, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, інші умови.

Згідно з договором від 09 лютого 2017 року № 05-02 ОСОБА_3 та фізична особа-підприємець ОСОБА_7 уклали договір на виконання робіт з влаштування вузла комерційного обліку теплової енергії.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 шлюб між ними розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджено актовим записом Дарницького районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 27 жовтня 2020 року № 1521.

На момент отримання спірної квартири у травні 2008 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , постійно проживала та користувалась квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно з актом за фактом проживання/непроживання особи за адресою від 26 листопада 2020 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у присутності працівника відділення № 2 Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», майстра ОСОБА_11 , засвідчили, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 дійсно не проживає на час складення акта.

26 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду

міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод

у користуванні житловим приміщенням.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року провадження у справі № 753/21512/20 зупинено до набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі, що переглядається.

Суди встановили, що спірні правовідносини щодо користування квартирою

АДРЕСА_1 між сторонами виникли після смерті ОСОБА_3 . У період з 16 травня 2008 року до грудня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду з позовними вимогами щодо користування спірним житловим приміщенням не звертались.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8

частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15-ц

(провадження № 61-25867св18) та від 10 листопада 2021 року

у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-3584св20).

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло.

Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 61 ЖК України користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі

на підставі ордера на житлове приміщення між наймодавцем -

житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 71 ЖК Українипри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців,

цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд зазначає, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом

у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК Україниу разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з житлового приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму житлового приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим житловим приміщенням з дня вибуття.

Наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання законодавцем визначено як основна умова втрати права користування житловим приміщенням з підстав передбачених статтею 107 ЖК України. Суди повинні встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

Доводи заявниці, що суд апеляційної інстанції самостійно змінив підстави позову

та переглянув справу на підставі статті 71 ЖК України, а не статті 107 ЖК України,

на якій ґрунтується її позов є необґрунтованими, з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції у рішенні зазначив, що суд може визнати особу такою,

що втратила право користування житловим приміщенням лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або 107 ЖК України. Змінити підставу суд вправі тільки за згодою позивача.

Зазначивши у судовому рішенні посилання на статті 71, 107 ЖК України, суд апеляційної інстанції встановив обставини та оцінив докази у справі з урахуванням підстави вибуття ОСОБА_2 на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Суд апеляційної інстанції оцінив докази, надані сторонами у справі, з огляду

на обов`язок ОСОБА_1 довести обставини добровільного і свідомого вибуття ОСОБА_2 зі спірного житла та обрання нею іншого постійного місця проживання.

Суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, обґрунтовуючи його тим, що заявниця

не довела, що ОСОБА_2 вибула на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті, не довела факту наявності у ОСОБА_2 іншого житла чи успадкованої нерухомості,

на що посилалася заявниця.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, з урахуванням статті 107 ЖК України, довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше житлове приміщення зобов`язаний позивач.

ОСОБА_1 мала довести обставини, які свідчать про обрання ОСОБА_2 іншого постійного місця проживання.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

На це вказував Верховний Суд у постанові від 14 червня 2022 року

у справі № 161/20415/19, провадження № 61-14025св21.

Суд взяв до уваги докази, що ОСОБА_2 : уклала шлюб в 1987 році до отримання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірної квартири; зверталась

до комунального підприємства «Житло-Сервіс» у 2008 році та до поліції

у січні 2021 року із заявами про захист права на житло, з метою усунення перешкод

у доступі до спірної квартири; на час розгляду справи є пенсіонеркою; в документах пенсійної справи та медичних вказувала адресу реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .

Суд аргументовано не взяв до уваги акт про факт проживання/непроживання особи за адресою від 26 листопада 2020 року як доказ непроживання ОСОБА_2

у спірній квартирі в період з 2008 року до 2020 року. Акт не містить інформації

про період непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, про неповажність причин непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі чи вибуття до іншого житлового приміщення.

Суд встановив, що спірна квартира належить до державного житлового фонду

та не приватизована, наймачами є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (далі - Конвенція) гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) тлумачить це право як: право займати житло, право не бути виселеним, право не бути позбавленим житла. Право на захист, згідно з цією статтею Конвенції, має не лише власник, але і наймач (Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus), від 18 лютого 1999 року).

Верховний Суд зауважує, що суди повинні дотримуватись принципу правомірного втручання при вирішенні питань втручання в право особи на мирне володіння житлом, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. За відсутності одного з критеріїв констатується порушення права особи на житло.

Суд апеляційної інстанції, сукупно оцінивши докази, встановив, що ОСОБА_2

не має іншого житла, є пенсінеркою, та свідомо і добровільно не вибувала зі спірної квартири, а тому немає підстав для визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням, отже, втручання в право користування ОСОБА_2 не буде відповідати закону.

Суд обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_1 перестала бути членом сім`ї наймача з 2017 року, проте не зверталась до суду з позовними вимогами про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 до смерті свого колишнього чоловіка у 2020 році.

Доводи заявниці щодо неоплати ОСОБА_2 комунальних послуг Верховний Суд не бере до уваги, оскільки такі обставини не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Щодо доводів ОСОБА_1 про безпідставне прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів від ОСОБА_2 , то Верховний Суд бере до уваги, що суд апеляційної інстанції долучив ці докази до справи, врахувавши, що суд першої інстанції отримав їх під час підготовчого засідання, проте не долучив до матеріалів справи та повернув ОСОБА_2 .

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15-ц, провадження № 61- 25867св18 та від 10 листопада 2021 року у справі № 755/1139/18, провадження № 61-3584св20.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15- ц, провадження № 61-25867св18, суд встановив, що позивачами фактично визначено дві підстави пред`явленого ними позову: щодо втрати відповідачем права користування спірним житловим приміщенням в силу його вибуття у інше місце постійного проживання за адресою мешкання його батьків та у зв`язку з тривалим непроживанням ним у спірному приміщенні протягом періоду, тривалішого за шість місяців.

У вказаній постанові Верховним Судом були враховані преюдиційні факти, встановлені рішеннями судів в інших справах, що передували тій, що переглядалась: вироком суду в іншій справі було встановлено, що відповідач проживає за іншою адресою; рішенням суду у справі про розірвання шлюбу відповідача встановлено, зокрема, що відповідач з дружиною проживали окремо та спільно господарство

не вели.

Верховний Суд у наведеній справі дійшов висновку, що відповідач після розірвання шлюбу виїхав зі спірної квартири та обрав інше місце постійного проживання та з моменту вибуття в інше помешкання втратив право користування спірною квартирою з моменту такого вибуття на підставі частини другої

статті 107 ЖК України.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 755/1139/18, провадження № 61-3584св20, суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не встановив причини непроживання відповідачів у спірній квартирі саме протягом шести місяців до звернення до суду з позовом та не оцінив їх поважності. У зв`язку з тим, що суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом апеляційної інстанції в рішенні чи відкинуті ним, Верховний Суд повернув справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони виступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначити за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі, яка переглядається, встановлено інші обставини ніж у справах, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. У цих постановах Верховного Суду, висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

У кожній із зазначених заявницею справ суди виходили з конкретних обставин справи, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд вважає, що посилання заявниці ОСОБА_1 на неврахування судами правових висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, зводяться до незгоди заявниці з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи та оцінки ним доказів.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції застосував норми права

без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року

у справі № 361/6668/15-ц, провадження № 61-25867св18, від 10 листопада 2021 року у справі № 755/1139/18, провадження № 61- 3584св20.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

ОСОБА_1 також звернулася до Верховного Суду з клопотанням, у якому просила зупинити виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

З огляду на викладене немає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення.

Крім того, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із заявою, у якій просить стягнути з ОСОБА_2 витрати на послуги адвоката у розмірі 22 200, 00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України

суд касаційної інстанції вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої

статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З огляду на те, що у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених нею у зв`язку з переглядом справи

в суді касаційної інстанції, немає.

ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з клопотанням про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в частині повернення судового збору та виконавчого збору.

Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Крім того, поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності обов`язкових умов: отримання позивачем від відповідача в порядку виконання рішення майна чи грошових коштів; виконане рішення скасоване вищестоящим судом повністю або змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. В усіх інших випадках розгляд питань про повернення стягненого в порядку цивільного судочинства відбуватися не може.

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє у позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Верховний Суд у цій справі не ухвалює судове рішення, визначене в частині першій статті 444 ЦПК України, а оскаржувана постанова апеляційної інстанції залишена без змін.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко