Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1645/15-ц Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №280/1645/15-ц за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , поданою через представника Ленського Ігоря Олексійовича ,

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Янчук В.В. у м.Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 26 серпня 2015 року в сумі 10 360,58 доларів США, що за курсом 22,62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26 серпня 2015 року еквівалентно 234 356,32 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 641,80 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 4 711,06 доларів США; заборгованості з комісії за користування кредитом; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 2 736,28 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між банком та ОСОБА_1 26 вересня 2006 року укладений кредитний договір №zhm0AK01790002, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит на купівлю автомобіля у розмірі 6 426,73 доларів США на строк до 26 вересня 2011 року, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструмента щомісяця у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти та комісію за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Період сплати щомісячного платежу з «27» по «4» число кожного місяця. Щомісяця позичальник зобов`язався у погашення заборгованості сплачувати кошти у сумі 159,57 дол.США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та щомісячної комісії. Банк зобов`язання виконав у повному обсязі та надав кредит, а відповідач своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування коштами та щомісячної комісії не виконав, внаслідок чого утворилася вищевказана заборгованість, яку позивач просив стягнути у судовому порядку.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002 у сумі 2 913,24 дол.США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_1 , через адвоката Ленського І.О., подали апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, а ОСОБА_3 через свого представника просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким банку в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

АТ КБ «ПриватБанк» доводи своєї апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за процентами та пенею, яка була наявна на момент зміни строку виконання зобов`язання, враховуючи, що така заборгованість не була стягнута або погашена належним чином. Окрім того, суд не звернув уваги на те, що в справі №0417/2-1594/2012 заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2012 року про звернення стягнення на предмет застави встановлена сума заборгованості відповідача перед банком. Предмет застави реалізований за 2 898,29 дол.США, із яких: 1 449,15 дол.США спрямовано на погашення тіла кредиту, а інша половина суми 11 582,98 грн (еквівалентно 1 449,14 дол.США) направлена на витрати, понесені банком на зберігання та утримання предмету застави. Отже, коштів, вилучених від реалізації предмету застави, не вистачило для погашення усієї кредитної заборгованості відповідача. Суд не звернув уваги на суму заборгованості, яка залишилася у відповідача перед банком після реалізації заставного майна, та стягнув лише частину заборгованості, чим безпідставно звільнив відповідача від обов`язку щодо сплати решти заборгованості, яка залишилася непогашеною. Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Отже, банк після звернення стягнення на предмет застави має право на отримання частини заборгованості, яка не була погашена за рахунок вартості предмета застави. Крім того, суду першої інстанції належало провести власний розрахунок боргу.

Відповідач ОСОБА_1 доводи своєї апеляційної скарги ґрунтує на тому, що суд першої інстанції ухвалив рішення з тих самих позовних вимог (того самого предмету) та з тих самих підстав, що розглянуті у цивільній справі №202/21023/13-ц. Водночас за наслідками розгляду справи №202/21023/13-ц, кінцевим рішенням, яке набрало законної сили, АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позову до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено у повному обсязі, у той час, коли у цій справі вимоги банку задоволені частково. Отже, існує два протилежних рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь банку. Крім того, банк надав розрахунок заборгованості за кредитом, який виконаний не у відповідності до умов кредитного договору. Так, банк необґрунтовано застосував ставку 14,04% за кредитом та ставки 30,74% і 34,82% за простроченим кредитом. Безпідставне збільшення процентної ставки призвело до помилкових розрахунків, зокрема розрахунку остаточної суми боргу. Також наданий банком розрахунок не містить сум, які відповідач сплачував на погашення кредиту вцілому, в тому числі на погашення тіла кредиту. Ухвалою суду банк було зобов`язано надати обґрунтований розрахунок, але позивач вимоги ухвали суду першої інстанції не виконав та розрахунок не надав. Наголошено й на тому, що банк безпідставно розподілив із загального платежу відповідача та зараховував погашення комісії, сплата якої договором не передбачена. Наполягає на тому, що позивач вилучив та реалізував заставний автомобіль ОСОБА_1 , а кошти від реалізації автомобіля мав зарахувати на погашення заборгованості за кредитом. Проте, банк не надав доказів вартості продажу заставного майна та при цьому безпідставно 50% відніс на сплату штрафу, який умовами договору не передбачений, хоча слід було ці кошти віднести у рахунок погашення кредиту. Сума за зберігання 36 грн у день та період нарахування також необґрунтовані.

Відзиву на апеляційні скарги не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» підтримав та просить її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги відповідачу просить відмовити, - рішення суду в частині, якою банку відмовлено у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позов банка задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ленський І.О. апеляційну скаргу відповідача підтримав та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції у задоволеній частині скасувати та позивачу в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційну скаргу позивача просить залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2006 року між сторонами укладений кредитний договір №zhm0AK01790002, за умовами якого ОСОБА_1 (позичальник) отримав кредит у розмірі 6 426,73 доларів США для купівлі автомобіля, а також у розмірі 1 675,58 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) мало здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати з «27» по «4» число кожного місяця позичальник зобов`язався надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 159,57 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості: за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, винагороди, комісії (п.п.1.1. договору).

За умовами п.2.2.9 договору позичальник зобов`язався на підставі наданих банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також договором застави, іпотеки, поруки тощо, укладені з метою забезпечення зобов`язань. До послуг вказаних у цьому пункті відносяться: доставка застави в місце зберігання; зберігання застави; послуги пов`язані з реалізацією застави.

Положеннями п.2.3.1 договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Відповідно до положень п.2.3.8 договору, за рахунок коштів, які надаються банку на погашення заборгованості позичальника за цим договором банк має право в першу чергу відшкодувати свої витрати/збитки, які виникли у зв`язку зі сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також договором застави, іпотеки, поруки тощо, укладені з метою забезпечення зобов`язань. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: доставка застави в місце зберігання; зберігання застави; послуги пов`язані з реалізацією застави.

Положення п.3.3 договору передбачають, що кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.п.2.2.9, 2.3.8 договору, далі пені згідно з розділом 4 цього договору, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених процентів, далі простроченої заборгованості за тілом кредитом (а.с.9-10 т.1).

Того ж дня між сторонами укладений договір застави рухомого майна №zhm0AK01790002 , відповідно до умов якого предметом застави є автомобіль марки ВАЗ моделі 21043-20, 2006 року випуску, з типом ТЗ легковий універсал-В, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Окрім того, положеннями договору визначено, що ним забезпечується виконання зобов`язань заставодавця за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002 (а.с.196-197 т.4).

10 серпня 2009 року представниками АТ КБ «ПриватБанк» складений акт прийому автомобіля позичальника ОСОБА_1 , який допустив прострочення кредиту за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002, відповідно до якого останній передав банку автомобіль, що був предметом договору застави №zhm0AK01790002 від 26 вересня 2006 року. Згідно з цим актом ОСОБА_1 передав автомобіль та доручив банку його передати на реалізацію за ринковою вартістю та направити кошти, отримані з такої реалізації, на погашення заборгованості у випадку невиконання ОСОБА_1 зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк». Вказаний акт підписаний представником позивача та відповідачем (а.с.55 т.1).

У зв`язку із передачею вищезгаданого автомобіля на реалізацію, відповідач ОСОБА_1 10 вересня 2009 року надав працівникам ПАТ КБ «ПриватБанк» довіреність, якою уповноважив їх вчинити дії щодо користування, розпорядження (в тому числі продажу при умові сплати всіх податків та платежів, міни, здачі в оренду, позику, заставу за ціну і на умовах за його розсудом) належного ОСОБА_1 автомобіля для погашення заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002 (а.с.74 т.1).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2012 року задоволений позов АТ КБ «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцепт-Банк» та ОСОБА_1 . Цим судовим рішенням ухвалено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002 звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ моделі 21043-20, 2006 року випуску, з типом ТЗ легковий універсал-В, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.62 т.1).

Із наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» письмових пояснень від 08 серпня 2016 року, вбачається, що 08 листопада 2012 року на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2012 року в справі №0417/2-1594/212, був реалізований предмет застави за договором застави від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002.

Вартість реалізації становить 2 898,29 дол.США, з яких: на погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) зараховано 1 449,15 дол. США, а на погашення штрафу, передбаченого п.2.2.9 кредитного договору, - 1 449,14 дол. США, що за курсом на день реалізації становить 11 582,98 грн (а.с.71 т.1).

Відповідно до детального опису, що міститься у виписці по рахунку ОСОБА_1 за період із 13 серпня 2009 року по 08 листопада 2012 року погашення штрафу в розмірі 11 582,98 грн. відображено як зберігання і утримання предмету застави на площадці банку та зняття предмета застави з обліку в органах реєстрації ТЗ (а.с.80-82 т.1).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №zhm0AK01790002, наданим позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором станом на 05 січня 2012 року становить 9 125,61 дол.США та складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 090,95 дол.США; заборгованості за процентами в сумі 2 815,22 дол.США; заборгованості з комісії в сумі 271,44 дол.США та заборгованості з пені в сумі 1 948 доларів США.

Положеннями частини першої ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положення ст.610 ЦК України передбачають, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої ст.612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої ст.591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст.112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Із наведеного вбачається, що позивач з метою відновлення своїх порушених майнових прав на підставі відповідного рішення суду реалізував майно, що було предметом договору застави. Дії позивача стосовно реалізації предмету застави є правомірними. Проте колегія суддів погоджується із доводами сторони відповідача про те, що позивач безпідставно зарахував 1 449,14 дол.США на погашення штрафу. Так, відповідно до умов п.2.2.9 кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» мав право задовольнити свої вимоги щодо відшкодування витрат/збитків банку за зберігання застави. Однак, умовами наведеного пункту договору передбачено, що такі збитки відшкодовуються на підставі підтверджуючих документів. Водночас матеріали справи не містять таких документів, а тому позивачем не доведена правомірності проведення такого зарахування.

Разом із тим, умовами договору прямо передбачений порядок задоволення вимог банку. Так, п.3.3 кредитного договору передбачає, що кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.п.2.2.9, 2.3.8 договору, далі - пені, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених процентів, далі простроченої заборгованості за кредитом (простроченої тіло).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справа №363/1834/17 виснувано, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Враховуючи викладене, твердження АТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності заборгованості відповідача зі сплати щомісячної комісії не грунтуються на положеннях чинного на час укладення кредитного договору закону, оскільки банк не мав правових підстав для нарахування щомісячної комісія за управління кредитом. Отже, позивач безпідставно скеровував частину коштів, внесених відповідачем задля погашення кредиту, на сплату щомісячної комісії.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведена наявність витрат/збитків банку згідно з п.п.2.2.9, 2.3.8 договору, не заявлялося вимог щодо стягнення винагороди, а також безпідставно стягувалася комісія, то кошти з реалізації предмету застави та кошти, які стягувалися як щомісячна комісія, мали спрямовуватися на погашення пені, процентів за користуванням кредитом та тіла кредиту.

Із огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції стосовно наявності правових підставі для стягнення з відповідача на корить позивача заборгованості зі сплати щомісячної комісії є помилковими.

Інша річ стосується безпідставного збільшення банком процентної ставки та нарахування процентів та пені поза межами строків кредитування.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2006 року № ZHM0AK01790002, укладеного між позивачем та відповідачем, станом на 05 січня 2012 року в графі «процентна ставка поточна» вказано, що процентна ставка у розмірі 12% річних нараховувалася позичальнику лише в період із 27 вересня 2006 року по 28 жовтня 2008 року, а з 01 листопада 2008 року процентна ставка зросла до 14,04% річних.

Тобто, банк з 01 листопада 2008 року збільшив поточну процентну ставку з 12 до 14,04% річних, а також - процентну ставку на прострочену заборгованість з 30,74% до 34,82 %.

,

Як відзначено у висновку Верховного Суду України, сформульованому в постанові від 14 грудня 2016 року в справі № 6-2315цс16, у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі №760/11516/15-ц.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки за кредитом і докази їх отримання останнім.

Виходячи із наведеного, підстав у банку для зміни відсоткової ставки за користування кредитом із 01 листопада 2008 року з 12% на рік до 14,04% на рік на поточну заборгованість та з 30,74% на рік до 34,82% на рік на прострочену заборгованість і нарахування плати за користування кредитом за ставками не було, а висновки суду першої інстанції з цього приводу є правильними.

Також, відповідно до вищевказаного розрахунку заборгованості проценти та пеня розраховані за період по 05 січня 2012 року, хоча строк кредитування закінчився 26 вересня 2011 року.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене вбачається, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 26 вересня 2011 року строку кредитування, а тому нарахування проценти поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно з частиною першою ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання. За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже, нарахування процентів за користування позиченими грошовими коштами та пені поза межами встановленого сторонами строку кредитування законом не передбачено, а тому заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором колегія суддів апеляційного суду визначає не більше ніж станом на 26 вересня 2011 року.

Водночас колегія суддів зазначає, що висновки суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором є помилковими. У даному випадку проценти за кредитним договором, як складова заборгованості, підлягають до примусового стягнення з відповідача. Проте їх розмір має визначатися станом на 26 вересня 2011 року, тобто днем, коли сплинув строк кредитування.

Доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі на підставі п.3 частини першої ст.255 ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2018 року Коростишівським районним судом Житомирської області була постановлена ухвала про закриття провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у зв`язку з набранням законної сили рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2016 року в справі №202/21023/13-ц (а.с.164 т.1).

04 березня 2020 року Житомирським апеляційним судом ухвала Коростишівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема у вказаній постанові апеляційний суд зазначив, що оскільки склад учасників та вимоги про заборгованість заявлені у різних розмірах та за різні періоди у справах №202/21023/13 та 280/1645/15-ц, то вказані справи не є тотожними між собою, а отже підстави для закриття провадження в даній цивільній справі відсутні.

Вказана постанова набула законної сили та в касаційному порядку не оскаржувалася. Окрім того, до апеляційної скарги на рішення суду включаються заперечення на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо.

Щодо застосування строків позовної давності в межах цього провадження, колегія суддів зазначає наступне.

25 лютого 2021 року представником відповідача адвокатом Ленським І.О. до суду направлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 частини другої ст.258 ЦК України).

Згідно з частинами третьою та четвертою ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

,

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з правовою позицією, відображеною у постанові Верховного Суду в справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Останній платіж за процентами відповідачем здійснений - 15 липня 2009 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави у січні 2012 року, який судом розглянутий 10 лютого 2012 року. Також у березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Отже, при зверненні до суду 27 жовтня 2015 року з позовом у цій справі шляхом пред`явлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2009 року № ZHM0AK01790002 до ОСОБА_1 позивач позовної давності не пропустив.

Відповідач призваний на військову службу під час мобілізації з січня 2015 року, що підтверджується довідкою від 24 лютого 2016 року №415 (а.с.35). Проте, положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нараховування процентів за користування кредитом та пені на спірні правовідносини не поширюються, приймаючи до уваги, що кредитний договір укладений на придбання автомобіля.

Отже, колегія суддів за рахунок коштів у сумі 1 449,14 дол.США, які помилково рознесені банком на штраф, закриває у повному обсязі пеню, яка нарахована станом на 26 вересня 2011 року, а залишок спрямовує на погашення процентів за користування кредитом, які також пораховані станом на день закінчення строку кредитування, а тому непогашена заборгованість становить: проценти за користування кредитом у сумі 2 136,37 дол.США та тіло кредиту в сумі 2 641,80 дол.США, а у задоволенні решти вимог відмовляється за безпідставністю.

За положення ст.376 ЦПК України колегія судів скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє нове судове рішення, яким стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №ZHM0AK01790002 в сумі 4 778,17 дол.США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 641,80 дол.США та заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 2 136,37 дол.США, а у задоволенні решти позову відмовляє.

Судовий збір відповідно до положень ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , подану через представника Ленського Ігоря Олексійовича , задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2006 року №ZHM0AK01790002 в сумі 4 778,17 дол.США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 641,80 дол.США та заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 136,37 дол.США.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 4 053 грн 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: