КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/6118/2022 Доповідач Заришняк Г.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Подільської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року в справі за позовом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року Подільська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову позивач вказував, що згідно з розпорядженням Подільської районної державної адміністрації №1000 від 15.10.1998 року, квартира АДРЕСА_1 була закріплена за ЖЕК-6 як маневрений фонд. В зв`язку з великою чергою в ДКП по утриманню житла району на службову житлову площу вказану квартиру включено до числа службових ДКП по утриманню житла. КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» видало наказ №120 від 11.09.2009 року, яким дозволено ОСОБА_1 користуватися двома кімнатами, житловою площею 26,80 кв.м. (18,8 кв.м. та 9,7 кв.м.) в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 05.07.2010 р. У справі №2-4046/2010 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано за нею право користування двома кімнатами, житловою площею 26,80 кв.м. (18,8 кв.м. та 9,7 кв.м.) в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2016 року рішення Подільського районного суду м.Києва від 05.07.2010 р. було скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права користування кімнатами було відмовлено. Тому ОСОБА_1 без правомірних підстав займає дві кімнати квартири АДРЕСА_1 та підлягає виселенню. Єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення є спеціальний ордер та спільне рішення, однак відповідач не надав підтверджень підстав набуття права користування.

Посилаючись на викладене, позивач просив позов задовольнити та виселити ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов і виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Подільської районної в місті Києві державної адміністрації витрати на оплату судового збору.

Правом подачі відзиву учасники справи не скористались.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 121 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що згідно з розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації №422 від 24.06.96 року, квартира АДРЕСА_1 була закріплена за ЖЕК-6, як маневрений фонд.

В зв`язку з великою чергою в ДКП по утриманню житла району на службову житлову площу, квартиру АДРЕСА_2 розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.10.1998 р. №1000 включено до числа службових жилих приміщень ДКП по утриманню житла.

Наказом №120 від 21.09.2009 року Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» дозволено помічнику судді користуватися кімнатами у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , ж/пл. 26,80 кв.м з оплатою за фактичне користування кімнатами.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.07.2010 року визнано за ОСОБА_1 право користування кімнатою житловою площею 18,8 кв.м. та кімнатою житловою площею 9,7 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27.10.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.03.2017 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.07.2010 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням.

З матеріалів справи слідує, що на звернення ОСОБА_1 до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації останнім листом від 03.11.2016 року №106-106/оп/т-808-3074 у видачі ордера на дві кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 позивачем відмовлено за відсутністю законних підстав.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2020 року слідує, що у ОСОБА_1 на праві власності майна не значиться.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що з 17.07.2010 року позивачка ОСОБА_1 проживає за в квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрована за адресою вказаної квартири (а.с.21).

ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які також проживають у вищезазначеній квартирі та зареєстровані в ній.

Статтею 29 ЦК України унормовано, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено, що відповідачка не самоправно зайняла спірне жиле приміщення, а на підставі наказу №120 від 21.09.2009 року Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району», на балансі якого перебували спірні кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_3 , з 17.07.2010 року позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою вказаної квартири (а.с.21). Дане житло є єдиним постійним місцем проживання відповідачки та її дітей, остання розлучена та іншого житла немає. Доказів зворотнього стороною позивача надано не було.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, враховуючи, що відповідачка вселилась до спірної квартири не самоправно, проживає у ній постійно доволі тривалий час, тобто має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, в даній квартирі зареєстровані її неповнолітні діти, крім того, остання не має іншого житла, виходячи зі змісту статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вищенаведеної практики ЄСПЛ та норм чинного законодавства України приведених вище, колегія суддів вважає, що при позбавленні відповідачки житла, виселення її із спірної квартири не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані та протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, та мають обґрунтовані очікування на подальше користування ним.

Крім того, слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та й прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, обґрунтовано відмовивши в задоволенні позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі вселилися у спірні кімнати не на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення у відповідності до норм житлового законодавства, в зв`язку з чим останні зайняли спірні квартири самоправно, тобто з порушенням установленого порядку, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки в даному випадку, відповідачка була вселена у спірні кімнати на підставі наказу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 11.09.2009 р. № 120.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність його постановлення.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Подільської районної в м. Києві державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий

Судді: