Єдиний унікальний номер: 448/91/22
Провадження № 2/448/204/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

14.07.2022 року м. Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретарів судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО, Оксани ТХІР,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Мостиська (Львівська область, Яворівський район, місто Мостиська, вулиця Грушевського, 1/9, 81300), в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про: стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

учасники справи:

позивачка Ірина БРОДА, не з`явилась,

її представник-адвокат Олександра АРТЮШКОВА (ордер серії ВС №1104114),

відповідач ОСОБА_3 ,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення (скорочене) про наступне:

в с т а н о в и в:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

І. Короткий виклад обставин справи:

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Артюшкова О.О. звернулась до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 18.11.2005 року між її довірителькою ОСОБА_1 (надалі Позивачкою) та ОСОБА_2 (надалі Відповідачем) було укладено шлюб, який у подальшому було розірвано, що стверджується рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 23.10.2019. Від даного шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що 07.11.2019 року Мостиський районним судом Львівської області було ухвалено рішення, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.07.2020 року. Зазначеним рішенням було частково задоволено позовні вимоги Позивачки, стягнуто з Відповідача на користь її довірительки аліменти на утримання їхніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 6000,00 грн. (по 2000,00 грн. на кожну дитину) щомісячно, починаючи стягнення з 25.06.2019 року і до досягнення дітьми повноліття. На підставі вказаного рішення 08.10.2020 року Мостиським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист.

Вказує, що 13.10.2020 року державним виконавцем Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) було відкрито виконавче провадження № 63283145. Однак, з червня 2019 року, згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, виданого 12.01.2022 року державним виконавцем Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Ціжман О.С., за Відповідачем числиться заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 53069,00 грн. Розмір заборгованості за аліментами, визначений державним виконавцем, Відповідачем в судовому порядку не оскаржувався.

Покликається на те, що відповідно до розрахунку, долученого до матеріалів справи, загальна сума пені за заборгованістю зі сплати аліментів, яка склалася з вини Відповідача, становить 91720,00 грн., яку і в подальшому просить стягнути з останнього в користь сторони Позивача.

07.04.2022 року, через канцелярію суду, відповідно до статті 49 ЦПК України, сторона Позивача подала заяву про збільшення позовних вимог, зокрема на підставі поданого розрахунку, котрий долучено до матеріалів справи, просила суд стягнути з Відповідача в користь Позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період з 25.06.2019 року до 12.01.2022 року, в розмірі 170620 грн.

26.04.2022 року від Відповідача на адресу суду надійшов відзив з врахуванням уточнених позовних вимог. У даному відзиві Відповідач заперечує щодо позовних вимог сторони Позивачки. При цьому зазначає, що не ухилявся від сплати аліментів. Позивачці відомо про те, що з 2018 року він був звільнений з останнього місця праці. З того часу постійних доходів не має, перебиваюся випадковими, нерегулярними та сезонними заробітками, в основному кордоном, що підтверджується трудовим договором від 23.02.2021 року, який додається до даного відзиву.

При цьому, незважаючи на своє нелегке матеріальне становище, вказує, що жодним чином не ухилявся і не буду ухилятись від утримання своїх дітей. Про це свідчить той факт, що він 11.01.2022р. сплатив заборгованість за аліменти в сумі 7000 гривень і на даний час оплатити більше не може. З урахуванням свого матеріального стану згідний сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 4500 гривень.

Просив суд взяти до уваги, що його батьки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебувають на обліку в Городоцькому об`єднаному управлінні ПФУ у Львівській області і отримують пенсію за віком. Вказаної пенсій недостатньо, оскільки значні кошти батьки витрачають на ліки, а тому він таким по мірі можливості також матеріально допомагає.

ІІ. Пояснення учасників справи:

Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника (Ордер серії ВС №1104114), згідно якого її інтереси представлятиме адвокат Артюшкова О.О..

Адвокат Артюшкова О.О., в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд стягнути з Відповідача в користь її довірительки Позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період з 25.06.2019 року до 12.01.2022 року, в розмірі 170 620,00 грн.

Відповідач в судовому засіданні проти позову сторони Позивача заперечував в повному обсязі, просив суд в задоволенні такого відмовити. При запереченні на позовні вимоги сторони Позивача покликався на обставини, що ним були зазначені на відзив на позов.

Старший державний виконавець Ціжман О.С. в судовому засіданні зазначила, що 12.10.2020 року на виконання до Мостиського ВДВС поступив виконавчий лист №448/906/19 від 08.10.2020 року, виданий Мостиським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_9 (на даний час прізвище ОСОБА_10 ) аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 6 000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2019 року. Вказувала, що 13.10.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано сторонам для відома та виконання. Зазначала, що згідно довідки розрахунку заборгованості станом на 12.01.2022 року у Відповідача була заборгованість по аліментах на загальну суму 53069 грн. Покликалась на те, що протягом перебування виконавчого листа на виконанні аліменти боржником ОСОБА_11 погашались постійно із частковою оплатою заборгованості.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

21.01.2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

18.02.2022 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

12.05.2022 року задоволено клопотання адвоката Артюшкової О.О. та надано такій доступ до електронної справи № 448/91/22 в підсистемі «Електронний суд».

23.05.2022р., 15.06.2022р., 28.06.2022р. та 13.07.2022р. задоволено клопотання адвоката Артюшкової О.О. про проведення судових засідань в режимі відео конференції за допомогою онлайн сервісу зв`язку «EASYCON».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України визначено, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З 18.11.2005 року сторони по справі перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 23.10.2019 розірвано. Від даного шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей, котрі містяться в матеріалах справи.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2019 року вирішено стягувати з Відповідача, в користь Позивачки, аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, в розмірі 6000 грн. (по 2000 грн. на кожну дитину), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою старшого державного виконавця Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Ціжман О.С. від 13.10.2020 року відкрито виконавче провадження ВП №63283145 з виконання виконавчого листа №448/906/19, виданого 08.10.2020 року на підставі вищевказаного рішення суду про стягнення аліментів з Відповідача.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів про стягнення з Відповідача в користь Позивача у виконавчому провадженні ВП №63283145 по виконавчому листу №448/906/19 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Відповідача станом на 12.01.2022 року наявна заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 53069 грн.

Вирішуючи питання щодо застосування правових норм, суд вказує, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства також судом взято до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, норми Закону України «Про охорону дитинства» та роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України N 3 від 15.05.2006.

Згідно із частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За змістом статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 та набула чинності для України 27.09.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей.

Зазначене кореспондується із нормами національного законодавства, зокрема, статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.7, 8 ст.7 СК України).

При вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, що закріплений у статті 51 Конституції України та узгоджується із вимогами ст.180 СК України.

Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно частини 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Тобто, у будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

У статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

У відповідності до статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 N 3, на платника аліментів не можна покладати передбачену ч.1 ст.196 СК України відповідальність, якщо заборгованість виникла з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

За положеннями статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Об`єднана палата КЦС ВС в справі N 661/905/19 від 14.02.2020 дійшла висновку, що стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. В такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів та наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість боржника ОСОБА_2 , (відповідача по справі) по аліментах виникла з червня 2019 року та станом на 12.01.2022 року така становить 53069 грн., у відповідності до заявлених стороною Позивача вимог.

Як встановлено судом, аліменти кожного місяця Відповідачем не сплачувались, водночас цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 196 СК України.

Відповідач цю презумпцію не спростував, доказів про те, що ним вживались заходи до сплати аліментів, повідомлення органу державної виконавчої служби про місце роботи (служби) чи самостійно вносились платежі з аліментів, за період, що розглядається не надавав як і не довів тієї обставини, що заборгованість з аліментів утворилась з незалежних від нього причин.

Водночас, ухилення від сплати аліментів може мати свій прояв як у вчиненні певних дій так і у бездіяльності винної особи, спрямованої на невиконання рішення суду.

Щодо врахування часткових платежів при наявності заборгованості за аліментами за попередні періоди, слід вказати наступне.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України).

Відповідно до статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина друга статті 181 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).

Грошове зобов`язання представляє собою зобов`язання по сплаті грошових коштів. Воно може бути, зокрема: як договірним, так і не договірним; готівковим і безготівковим та ін. У грошових зобов`язаннях предметом виконання виступає певна грошова сума, що має бути сплачена. Причому сплата коштів може відбуватися як готівкою, шляхом передачі коштів, так і в безготівковому порядку.

У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу (стаття 534 ЦК України).

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що:

- загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії;

- положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин;

- в СК України не передбачено як відбувається погашення вимог за грошовим зобов`язанням. Тому в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, а саме стаття 534 ЦК України;

- при здійсненні часткових платежів аліментів такі кошти спочатку зараховуються на погашення заборгованості за аліментами, яка виникла у попередньому місяці (попередніх місяцях), починаючи з першого місяця її виникнення, а тільки згодом, у разі відсутності заборгованості, на погашення платежу за поточний місяць.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі №711/679/21, які викладені у постанові від 19.01.2022р.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.11.2021 в справі N 569/14819/19 (провадження N 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25.04.2018 у справі N 572/1762/15-ц (провадження N 14-37цс18) та від 03.04.2019 у справі N 333/6020/16-ц (провадження N 14-616цс18)".

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

- загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;

- учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;

- невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;

- стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;

- розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;

- при застосуванні формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць.

Таким чином, оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Згідно вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Із матеріалів справи вбачається, що Відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дітей та про свій обов`язок сплачувати аліменти на підставі відповідного судового рішення, проте свої зобов`язання вчасно та у повному обсязі не виконував, чого також не заперечував в судовому засіданні.

При цьому, Відповідачем належних та допустимих доказів того, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин та відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів суду не надано, розрахунок заборгованості по аліментах за вищевказаний період, за який Позивачка просить стягнути пеню, не спростовано належними і допустимими доказами.

Відомості щодо наявності спору щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів відсутні.

Також, будь-яких доказів наявності підстав для зменшення розміру пені з урахуванням матеріального або сімейного стану платника аліментів Відповідачем суду не надано, а матеріали справи не містять.

Щодо доводів Відповідача про те, що заборгованість по аліментах виникла у зв`язку з такими обставинами, як незадовільний матеріальний стан, оскільки він на даний час не працює, введеним на всій території України воєнним станом, утриманні непрацездатних батьків, тощо.

Проаналізувавши наведені стороною Відповідача аргументи суд доходить переконання про те, що останнім не наведено обґрунтованих доводів, підтверджених доказами, що існують об`єктивні причини, які перешкоджають йому знайти роботу, отримувати сталий дохід та виконувати зобов`язання зі сплати аліментів за рішенням суду, чи доводів того, що за станом здоров`я він може виконувати лише певний вид роботи або взагалі не може працювати.

Також, обставина наявності у Відповідача на утриманні непрацездатних батьків, не підтверджена жодними доказами.

Суд зауважує, що сам по собі факт наявності у особи пенсійного віку не є доказом перебування цієї особи на утриманні у іншої особи, зокрема своїх дітей. Більше того, суд зауважує, що відповідачем не надано доказу його родинного зв`язку з ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , а саме: того, що ці особи є його батьками.

Також не заслуговує на увагу твердження Відповідача, про те, що у нього на момент ухвалення рішення відсутня заборгованість зі сплати аліментів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, чого також не заперечував в судовому засіданні сам Відповідач, заборгованість по аліментах такий сплатив лише після звернення Позивачки до суду із даним позовом, що також стверджується платіжними дорученнями, котрі містяться при матеріалах виконавчого провадження №63283145, котре було оглянуто в судовому засіданні.

Доводи Відповідача про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла через те, що такий звертався із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, і лише після ухвалення судового рішення апеляційним судом почав сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, суд відхиляє, оскільки вказані обставини не звільняють Відповідача від його обов`язку по утриманню власних дітей, що в свою чергу кореспондуються з нормами СК України.

Як вбачається із проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментах станом на 12.01.2022 року (в межах заявлених стороною Позивача позовних вимогах), Відповідачем сплата аліментів проводилася не у повному розмірі, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 53069 грн., що відповідно до ст.196 СК України дає підстави для нарахування неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Стороною Позивача в позовній заяві проведено розрахунок пені, за несвоєчасну сплату аліментів. Відповідно до розрахунку сторони Позивача, неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період з 25 червня 2019 року по 12 січня 2022 року, становить 170 620 грн.

Правильність такого розрахунку викликала сумнів у суду, а тому суд перевіривши розрахунок пені за несвоєчасну сплату аліментів наданий представницею Позивачки, все ж таки провів свій розрахунок пені за вказаний період.

Проведений судом розрахунок значно перевищив суму боргу, яка була наявна у Відповідача на момент звернення Позивачки до суду та враховуючи положення ч.1 ст.196 СК України, а також правові позиції ВС у подібних правовідносинах, що наведені вище, за якими з Відповідача може бути стягнута пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі не більше 100 відсотків заборгованості, тобто в даному випадку у сумі не більше 53069 грн., оскільки відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Мостиського відділу ДВС Яворівського району Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) - заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання дітей станом на 12.01.2022 року (у межах заявлених позовних вимогах сторони Позивача) складає 53069 грн., тому суд дійшов висновку, що з Відповідача на користь Позивачки підлягає стягнення пеня за прострочення сплати аліментів у межах суми заборгованості у розмірі 53069 грн.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд встановив підстави для зменшення розміру неустойки платнику аліментів, оскільки визначений Позивачкою розмір неустойки (пені) з вказаний період в сумі 170 620,00грн значно перевищує заборгованість по сплаті аліментів, що утворилась на даний період та дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

V. Розподіл між сторонами судових витрат:

Представник Позивачки просить стягнути з Відповідача в користь своєї довірительки понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року визначено, що суд з врахуванням обставин і складності справи зобов`язаний надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу , визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатом чого надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 1 000 грн. по даній справі, представником Позивачки адвокатом Артюшковою О.О., долучено договір №19/21 про надання правової (правничої) допомоги від 06.10.2021р., Актом приймання-передачі від 25.10.2021 року, орієнтовний розрахунок суми судових витрат від 19.01.2022 року.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає що вимоги про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги у вищевказаному розмірі є обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а тому заяву слід задовольнити, з наведених вище мотивів та підстав.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Враховуючи наведене та вимоги ст.141 ЦПК України, з Відповідача в рахунок Держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 133, 141, 142, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про: стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця с.Волиця, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканки с.Черневе, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_2 , неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 53069 (п`ятдесят три тисячі шістдесят дев`ять) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця с.Волиця, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканки с.Черневе, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_2 , документально підтверджені, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (однієї тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя с.Волиця, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст рішення складено 19.07.2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка с.Черневе, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець с.Волиця, Яворівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_1

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення набрало законної сили « » 20 р.

Суддя Юрій БІЛОУС