ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/12/21

Головуючий у першій інстанції Демченко Л. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/720/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12 січня 2022 року (місце ухвалення м. Бобровиця) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

У С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 18.08.2018 вони з відповідачем перебували в шлюбі і від шлюбу мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що в період шлюбу 11.01.2019 вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вартістю 144500, 00 грн та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вартістю 58300 грн в АДРЕСА_1 . Також зазначає, що 02.07.2019 ними був придбаний автомобіль Volkswagen PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , ринкова вартість якого становить 190 000 грн. Наголошує, що спірний автомобіль відповідач продав без її згоди іншому власнику - ОСОБА_4 .

Зазначає, що згодна компенсувати відповідачеві вартість транспортного засобу та залишити його у власності відповідача, а житловий будинок та земельну ділянку залишити їй.

Посилаючись на положення ст. 368 ЦК України, ст. 61, 63, 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у позові ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0, 1916 га, кадастровий номер :01:001:0754 по АДРЕСА_1 , яка складається з земельної ділянки під забудовою 0,0504 га, сільськогосподарськими угіддями ріллею 0, 1412 га; стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості транспортного засобу Volkswagen PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 у сумі 70500 грн.

У березні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 51-52, т. 1), в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0, 1916 га, кадастровий номер :01:001:0754 по АДРЕСА_1 , яка складається з земельної ділянки під забудовою 0,0504 га, сільськогосподарськими угіддями ріллею 0, 1412 га; стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості транспортного засобу Volkswagen PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 у сумі 95000 грн.

Заочним рішенням Бобровицького районного суду від 31.05.2021 поділено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0, 1916 га, по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку площею для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку); стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 95 000 грн 00 коп. компенсації від вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

Ухвалою Бобровицького районного суду від 27.10.2021 заочне рішення Бобровицького районного суду від 31.05.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, скасовано. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Заочним рішенням Бобровицького районного суду від 12.01.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,1916 га, кадастровий номер :01:001:0754 по АДРЕСА_1 , яка складається з земельної ділянки під забудовою 0,0504 га, сільськогосподарськими угіддями ріллею 0,1412 га, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним право власності на земельну ділянку площею 0,1916 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий номер :01:001:0754 по АДРЕСА_1 , яка складається з земельної ділянки під забудовою 0,0504 га, сільськогосподарськими угіддями ріллею 0, 1412 га.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 95000, 00 грн компенсації від вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що враховуючи положення ст. 61, 63, 70, 71 СК України, ст. 365 ЦК України та презумпцію спільності майна подружжя, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка, автомобіль придбані в період перебування сторін у шлюбі, то вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу шляхом визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя без його реального поділу.

Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження, що транспортний засіб був відчужений з відома позивачки і отримані кошти були поділені між сторонами. Також за висновком суду, відповідачем не надано жодних доказів на спростування інформації, викладеної у довідці суб`єкта оціночної діяльності, про вартість спірного автомобіля і не з`явився до суду для надання особистих пояснень та не надав відзив на позовну заяву.

Судом першої інстанції були враховані висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц.

Ухвалою Бобровицького районного суду від 03.03.2022 в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Бобровицького районного суду від 12.01.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Пількевич Т.А. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бобровицького районного суду від 12.01.2022 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 95000 грн компенсації від вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

За доводами скарги судом першої інстанції рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів заявник посилається на те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату проведення судового засідання, оскільки не отримував поштового повідомлення чи судову повістку. Наголошує, що у період з 11.01.2022 по 14.01.2022 ОСОБА_2 перебував на лікуванні у Броварському міському центрі первинної медико-санітарної допомоги, що підтверджується відповідною довідкою, яка була додана до заяви про перегляд заочного рішення у справі.

Як зазначає заявник, тільки 15.02.2022 між адвокатом та ОСОБА_2 був укладений договір про надання правової допомоги і в судовому засіданні 16.02.2022 було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу ознайомлення з матеріалами справи. Розгляд справи був відкладений на 03.03.2022, проте Указом Президента України від 24.02.2022 був запроваджений воєнний стан на території України, тому в судове засідання 03.03.2022 сторони не з`явились, оскільки були позбавлені можливості бути присутніми в судовому засіданні та повідомити суд про причини своєї неявки.

Також заявник вказує, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач продав автомобіль на свій розсуд без згоди позивачки. Позивачка знала, що транспортний засіб був проданий на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2020 за ціною 42500 грн, а кошти отримані від продажу автомобіля були витрачені на ремонт житлового будинку.

Крім того, заявник посилається, що є необґрунтованими твердження позивачки про припинення проживання відповідача з сім`єю після народження сина у січні 2020 року, оскільки згідно довідки старости Бобровицької міської ради (Петриківський старостинський округ с. Петрівка) у будинку в АДРЕСА_1 з 11.03.2019 по 22.06.2020 проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи доводи скарги в цій частині заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Також за доводами апеляційної скарги, з наявної в матеріалах справи копії довідки суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 неможливо встановити кому та на яких підставах був виданий цей документ, а також відсутня дата складання довідки, а підпис в графі «Суб`єкт оціночної діяльності» відрізняється від підпису в графі «Оцінювач».

Крім того, наголошує, що на офіційному сайті Фонду державного майна України у розділі «Суб`єкти оціночної діяльності» наявна інформація про сертифікат ФОП ОСОБА_6 № 401/20 від 20.05.2020, проте у наявній в матеріалах справи довідці вказаний сертифікат № 232/17 від 21.03.2017. Тому вважає, що оскільки довідка була завірена ОСОБА_1 21.12.2020, у цій довідці має бути вказаний сертифікат від 20.05.2020, що ставить під сумнів дійсність свідоцтва оцінювача.

Також зазначає, що судом першої інстанції не зазначені конкретні дані спірного автомобіля, який був проданий під час перебування у шлюбі та спільного проживання з ОСОБА_1 , а лише зазначено марку, модель, рік випуску та державний номерний знак транспортного засобу.

Як стверджує заявник, транспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, не належав та не належить ОСОБА_2 .

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Осадча К.О. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Бобровицького районного суду від 12.01.2022 без змін. Вказує, що судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд справи, оскільки відповідач свідомо не отримував судові повістки, у зв`язку з чим суд повідомляв його засобами телефонного зв`язку. Вважає, що відповідач мав можливість викласти свою позицію письмово під час розгляду справи по суті, проте навмисно затягував розгляд справи, чим зловживав своїми процесуальними правами. Також посилається, що в апеляційній скарзі спочатку відповідач вказує, що автомобіль був проданий в шлюбі зі згоди позивачки за ціною 42500 грн, а потім вказує, що взагалі не був власником цього автомобіля, чим вводить суд в оману. Щодо доводів про оцінку автомобіля, то зазначає, що відповідач мав право зробити свою незалежну оцінку вартості спірного майна та надати докази до суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заочне рішення суду в частині задоволення позовних вимог про поділ житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,1916 га як спільної сумісної власності подружжя; визнання права власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок і земельну ділянку, сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає заочне рішення суду у даній справі лише в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 95000 грн компенсації від вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

Судом встановлено, що з 18.08.2018 сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 8).

Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.14).

За час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.01.2019 та договору купівлі-продажу земельної ділянки ві 11.01.2019 ОСОБА_2 було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 44,9 кв.м та земельну ділянку площею 0,1916 га, кадастровий номер :01:001:0754 в с. Петрівка Бобровицького району Чернігівської області, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 (т. 1 а.с.16-21).

Крім того, як убачається з матеріалів справи, на підставі договору, укладеного в ТСЦ 3243, від 02.07.2019 за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на транспортний засіб Volkswagen PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 (т. 1 а.с. 22).

Згідно довідки Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 перереєстрація транспортного засобу Volkswagen passat, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за новим власником, ОСОБА_4 , була здійснена 07.03.2020 (т. 1 а.с.23).

Сторонами не заперечувалось, що на день звернення до суду з позовом про поділ майна, вони спільно не проживають і не ведуть спільне господарство.

Також за матеріалами справи, перереєстрація транспортного засобу Volkswagen passat, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за новим власником ОСОБА_4 була здійснена 07.03.2020, що підтверджується довідкою Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 (т. 1 а.с.23).

Згідно наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.03.2020 ціна транспортного засобу сторонами обумовлена у розмірі 45200 грн (т. 1 а.с. 110-111).

Проте, відповідно до довідки суб`єкта оціночної діяльності, СПД ФОП ОСОБА_6 , середньоринкова вартість транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, становить 190 000 грн. (а.с.24).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за транспортний засіб, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження, що транспортний засіб був відчужений з відома позивачки і отримані кошти були поділені між сторонами. Також за висновком суду, відповідачем не надано жодних доказів на спростування інформації, викладеної у довідці суб`єкта оціночної діяльності, про вартість спірного автомобіля і відповідач не з`явився до суду для надання особистих пояснень та не надав відзив на позовну заяву.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи у оскаржуваній частині з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду у оскаржуваній частині не спростовують, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначеною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Апеляційний суд враховує, що спірний автомобіль, який був відчужений відповідачем без згоди позивача, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Посилання апеляційної скарги на те, що автомобіль був відчужений за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та кошти від його продажу були витрачені в інтересах сім`ї, а саме ремонт житлового будинку, є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами, як вбачається з позовної заяви, що не спростовано відповідачем, спільно вони не проживають з січня 2020 року, а автомобіль був відчужений 07.03.2020.

Твердження відповідача про те, що факт проживання з позивачкою за однією адресою підтверджується довідкою старости Бобровицької міської ради (Петрівський старостинський округ с. Петрівка) від 15.06.2021 спростовуються матеріалами справи, а саме поштовою кореспонденцією, яка направлялась неодноразово судом першої інстанції та поверталась до суду неврученою із зазначенням причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідачем не надано належних і допустимих документальних доказів на підтвердження відчуження спірного автомобіля зі згоди позивачки ОСОБА_1 .

Факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Відповідачем жодних доказів використання коштів в інтересах сім`ї не надано ні суду першої інстанції, ні представлено апеляційному суду.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Апеляційний суд враховує, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц, від 15.10.2020 у справі №483/812/19.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, за час розгляду справи у суді першої інстанції і при поданні апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм процесуальним правом заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи для визначення дійсної вартості спірного автомобіля. А на спростування довідки суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 про середньоринкову вартість спірного автомобіля відповідачем не надано жодних належних і допустимих документальних доказів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції встановив, що спірний транспортний засіб відповідач відчужив без згоди позивача. Остання, в обґрунтування заявлених позовних вимог, надала суду довідку про ринкову вартість спірного автомобіля, яка складає 190000 грн.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншим особам в період фактичного припинення шлюбних відносин без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу у сумі, вказаній в позовній заяві.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, відповідає обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про не повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час і місце судового засідання не можуть бути підставою для скасування заочного рішення суду, враховуючи, що відповідач не з`явився на жодне судове засідання і про причини своєї неявки суд не повідомив, натомість судом першої інстанції під час розгляду справи були вжиті всі можливі заходи щодо повідомлення відповідача згідно процесуального законодавства. Всі судові повідомлення (повістки) направлялись судом першої інстанції на вказану відповідачем адресу, які повертались до суду не врученими з зазначенням причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи засобами телефонного зв`язку, про що були складені відповідні телефонограми, проте відповідач не з`являвся в судові засідання та не скористався своїми процесуальними правами для подання заяви про розгляд справи у його відсутність або надання доказів поважності причини неможливості з`явитись.

За змістом частини третьої статті 2 ЦПК України не допускається зловживання процесуальними правами.

Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Тобто на учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Наведеною нормою чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо подання доказів.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_2 при зверненні до суду з повторною заявою про перегляд заочного рішення у справі повинен був цікавитись її рухом у суді, а наслідки неявки відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не впливають на правильність ухваленого заочного рішення судом першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування такого рішення, враховуючи, що поважність причин неявки відповідача судом першої інстанції не встановлена і на час подачі апеляційної скарги.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, заочне рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 14.07.2022.

Головуючий Судді :