Справа № 758/5665/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Крікоровій Е.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (надалі - відповідач-1) 27.04.2007 було укладено кредитний договір K3V0AE15005783 (надалі - Договір).

Згідно договору AT КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати відповідачу-1 кредит у розмірі 25 289,25 доларів США на строк до 27.04.2012, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач-1 повинен надавати банку грошові кошті (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.

Згідно із договором у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

AT КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 25289,25 доларів США.

В порушення умов кредитного договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 станом на 22.06.2022 має заборгованість - 182 078,89 доларів США, яка складається з 12363,95 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 30182,10 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 28,03 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 139504,81 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором K3V0AE15005783 між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (надалі - відповідач-2) було укладено договір поруки.

Ураховуючи викладене, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 182078,89 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.06.2022 складає 5325807,53 грн станом на 22.06.2022 за кредитним договором № K3V0AE15005783 від 27.04.2007, а також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач 2 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі.

Від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представником позивача надано відповідь на відзив Відповідача 2.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явився про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про перенесення судового засідання від нього не надходило, відзив на позов не подав.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, а матеріали, що є у справі, є достатніми для цього.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Судом встановлено, що між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К3V0АЕ15005783 від 27 квітня 2007 року. За умовами договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 18500 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № K3V0AE15005783/1 від 27 квітня 2007 року.

Строк виконання зобов`язань, який було погоджено сторонами, закінчився 27 квітня 2012 року.

Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідачів за вказаним кредитним договором станом на 22.06.2020 виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 182078,89 доларів США, яка складається з: 12363,95 доларів США заборгованість за кредитом, 30182,10 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 28,03 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 139504,81 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач 2 заперечує щодо розрахунку заборгованості наданого позивачем, щодо неправомірного нарахування пені в іноземній валюті, щодо невиконання банком вимог про направлення вимоги поручителю, а також просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідач 2 зазначає, що банком на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 було надано суду виключно розрахунок заборгованості, із змісту якого не зрозуміло та взагалі неможливо встановити, які суми платежів були сплачені на погашення відсотків за користування кредитними коштами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з п.п. 14 ч. 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, що первинний документ - документ, який містить відомості про операцію.

Відповідно до п. 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення).

В розумінні п. 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського облік, а внесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).

В свою чергу, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75 аналогічно встановлює, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виключно банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, що викладені в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 у справі № 760/7792/14, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 17 грудня року у справі № 278/2177/15.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої статті 207 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Щодо нарахування позивачем пені в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з розрахунків наданих позивачем, останнім нарахована пеня в іноземній валюті, розмір якої більше ніж в десять разів перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність». Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (втратив чинність з 7 лютого 2019 року), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (втратив чинність з 7 лютого 2019 року).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, а тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене виключно в національній валюті України.

Щодо невиконання банком вимог про направлення вимоги поручителю.

З відзиву наданого на позовну заяву представником відповідача 2 вбачається, що він наполягає на тому, що банком було недотримано вимогу чинного законодавства щодо надсилання вимоги поручителю.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 24 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, умова договору поруки про його дію до припинення забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит, не встановлює строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, а тому у цьому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня 2018 року та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від попередньої практики Верховного Суду України та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором має бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивний, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку на виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної заяви, а не будь-якої вимоги до поручителя.

Таким чином, AT КБ «ПриватБанк» мав право подати позов до поручителя ОСОБА_2 протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Натомість банк пред`явив вимоги до поручителя після спливу десяти років з дня виконання основного зобов`язання (27 квітня 2012 року), не говорячи вже про те, що банк не звертався до поручителя з вимогою усунути порушення протягом шести місяців після прострочення сплати кожного чергового платежу.

Крім того, представником відповідача 2 у поданому відзиві на позов ставиться питання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Умовами п. 7.1 кредитного договору № K3V0AEl5005783 від 27 квітня 2007 року було передбачено погашення заборгованості шляхом внесення чергових платежів згідно з графіку погашення в розмірі 455,58 доларів щомісячно. За умовами вказаного кредитного договору та договору поруки № K3V0AE15005783/1 від 27 квітня 2007 року (п.16) передбачено, що кінцевий строк повернення кредиту - 27 квітня 2012 року.

У зв`язку з тим, що банком не надано самого графіку погашення чергових платежів, доцільно відліковувати початок перебігу позовної давності з 27 квітня 2012 року. Тобто, у випадку наявності простроченого зобов`язання за кредитним договором банк мав можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом трьох років, тобто до 27 квітня 2012 року, однак як вбачається з матеріалів справи позов про стягнення заборгованості подано 20 липня 2022 року, тобто після спливу понад десяти років з дня закінчення строку дії кредитного договору.

Щодо позовних вимог щодо стягнення банком пені, слід зазначити що якщо на момент звернення з позовом виконання зобов`язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду.

При цьому, якщо сплив строк звернення до суду за основними вимогами, то відповідно сплив строк звернення до суду за додатковими вимогами, які в даному випадку є стягнення пені за прострочення виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначене узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові суду від 31 січня 2019 року у справі №383/869/14.

У постанові суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Зазначені правові висновки були враховані у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 383/869/14, від 10 лютого 2021 року у справі № 331/3410/16-ц, 30 червня 2020 року у справі №717/1223/17-ц.

Разом з тим, як вбачається з наданого суду розрахунку заборгованості банком нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитного договору (28 квітня 2012 року, 30 квітня 2014 року, 01 квітня 2019 року, що суперечить умовам договору та вимогам чинного цивільного законодавства України, яке передбачає, що право нарахування відсотків після закінчення строку дії можливе лише у випадку коли таке нарахування було передбачено умовами договору.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що вони є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (адреса: м. Київ, вул. Грушевського, б. 1-Д, );

- відповідач 1 - ОСОБА_1 , місце зареєстрованого проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_1 ;

- відповідач 2 - ОСОБА_2 , місце зареєстрованого проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_2 .

Суддя Д. В. Петров