Дата документу 12.07.2022 Справа № 554/4663/21
Провадження № 2/554/898/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Бормотова А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, -

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, обґрунтовуючи вимоги тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі №554/5563/19 стягнуто з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 (сорок тисяч) грн.

Відповідач Державна казначейська служба України до цього часу судове рішення не виконала.

Позивач в судове засідання не з`явився, але подав заяву в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розглянувши справу без його участі.

Від Головне управління Державна казначейська служба України у Полтавській області до суду надійшла заява в якій просили розгляд справи провести бе участі представника Головного управління Казначейства.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що їх слід задовольнити.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог частини першої статті 431 Цивільного процесуального кодексу України про те, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, Октябрський районний суд міста Полтави видав виконавчий лист №554/5563/19 від 15.06.2020 року. З 15 червня 2020 року по цей час судове рішення не виконано. Стаття 129-1 Конституції України підкреслює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання і ця норма кореспондується з вимогою статтей 2 і 18 Цивільного процесуального кодексу України, які проголошують обов`язковість судових рішень. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана

Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом ( частина друга статті 18 ЦПК України). Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність за статтею 382 Кримінального кодексу України. Протягом більше 2 (двох) років судове рішення невиконано і позивач позбавлений права розпоряджатися своїми коштами на відтворення своєї життєдіяльності! Обов`язковість судового рішення у цивільних справах є однією із засад цивільного судочинства (пункт 7 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно частини другої статті 6 Закону України Про виконавче провадження рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Заявою від 15.06.2020 року позивач ОСОБА_1 направив оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України, яка, відповідно до вимог статті 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган. На неодноразові звернення позивача до Державної казначейської служби України про виконання зазначеного судового рішення, відповідач пояснював невиконання рішення відсутністю коштів в Державному бюджеті України для виплати присудженої ОСОБА_1 суми. Своїм листом від 20.01.2021 року позивач просив виконати судове рішення по справі №554/5563/19 і повідомив нові банківські реквізити за якими необхідно перерахувати присуджену суму в розмірі 40 000 грн. Відповіді від Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області до цього часу позивач не отримав. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий суд. Аналіз усталеної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що право доступу до суду, що гарантується статтею 6 Конвенції, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити себе, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, п.40 зазначається, що ? …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію ?. Щодо відсутності ресурсів у Державному бюджеті України на виконання судових рішень, то про недопустимість причин невиконання Державою своїх зобов`язань, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань, неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, констатуючи порушення Україною своїх зобов`язань, взятих Конвенцією. Відповідно до рішень ЄСПЛ « Кечко проти України»(заява №63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява №67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке

пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставним. У рішеннях Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України»(заява №70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно). Таку ж правову позицію висловив і Верховний Суд у своїй Постанові від 26 червня 2019 року (справа №757/21050/16-ц; провадження №61-17790св18). Більше того, у Рішенні ЄСПЛ Буза проти України (заява №26892/03) в пункті 20 зазначив: Суд нагадує, передусім, що у жодному випадку державний орган не може посилатися на відсутність ресурсів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду, та що тривалі затримки стосовно виконання рішення є порушенням права, гарантованого статтею 1 Протоколу №1 ( 994_535 ) (див. справу "Бурдов проти Росії" (Bourdov c. Russie) ( 980_045 ), N 59498/00, пп. 35 та 40,

CEDH 2002-III). Отже, утримуючись майже два роки і дев`ять місяців

від вжиття заходів, необхідних для виконання остаточного судового

рішення, винесеного у справі, українські державні органи частково

позбавили статтю 1 Протоколу N 1 її корисного ефекту. Згідно частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду ( частина п`ята статті 11 ЦК). Відповідно до припису частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, що набрали законної сили, якими відповідача зобов`язано здійснити виплату позивачу моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. (сорок тисяч гривень). З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, присуджених судовим рішенням, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у

постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц, провадження N 14-68цс18, Постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №335/6979/19(провадження №61-346св20). Згідно частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(частина друга статті 625). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду ( частина п`ята статті 11 ЦК). Відповідно до припису частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, з ухваленням рішення про відшкодування моральної шкоди у 2020 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за цим рішенням не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Інфляційні витрати за період з 26 лютого 2020 року по 24лютого2022року становлять 7600, 45грн.; три проценти річних 2397,21грн.

Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового

зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Така правова позиція узгоджується з висновком колегії суддів Верховного Суду від 06 липня 2020 року у справі №522/16531/17.

Аналіз зазначених норм Конституції, законів України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зводиться до того, що відповідач умисно і грубо порушив права позивача, гарантовані державою, на своєчасне виконання судового рішення, а тому позовні вимоги ґрунтуються на законі і є такими, що їх слід задовольнити.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 253-267, 526, 530, 536, 654, 1054 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 141, 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання - задовольнити.

Стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 штрафні санкції за невиконання грошового зобов`язання у сумі 9997,66 (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) гривень, 66 коп. Сторони у справі: Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ); Відповідач - Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області (код ЄДРОУ:37959255, адреса місцезнаходження: м. Полтава, вул. Шевченка, 1). Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Рішення набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, або через 30 днів з дня отримання його копії учасниками процессу.

Повний текст рішення складено та проголошено 14 липня 2022 року.

Суддя М.О. Материнко