Провадження № 2/752/171/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.12.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Ракоїд Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в:

позивач, як законний представник ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого просить припинити право відповідача на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якого є ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частку зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , з яким ОСОБА_1 перебувала у шлюбі до 26.11.2010 р., та який є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла кв. АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями ОСОБА_4 є його мати, ОСОБА_2 , та син - ОСОБА_5 .

20.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було видано Свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку зазначеної квартири на ім`я ОСОБА_3 , та на Ѕ частку на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_4 вона вимушена була залишити кв. АДРЕСА_1 , що було обумовлено психологічним станом дитини.

Відповідач, отримавши ключі від квартири, передала право користування нею стороннім особам, внаслідок чого між сторонами виник конфлікт. В подальшому, після виселення сторонніх осіб з квартири, відповідачем було подано позов про усунення перешкод у користуванні нею даним жилим приміщенням, хоча будь-яким намірів проживати в квартирі вона не мала.

Оскільки між сторонами склались конфліктні відносин щодо користування та розпорядження кв. АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що квартира є однокімнатною виділення Ѕ частки квартири в натурі неможливе, спільне користування жилим приміщенням між сторонами є неможливим, позивач, як законний представник малолітнього співвласника квартири, та відповідач не є членами однієї сім`ї, зважаючи на те, що іншого житла малолітній ОСОБА_3 немає, а у відповідача на праві власності зареєстровано інше житло, де вона постійно проживає, позивач на підставі положень ст.365 ЦК України просить припинити право власності на Ѕ квартиру за відповідачем, та визнати право на цю частку за неповнолітнім ОСОБА_6 , а відповідачу сплатити компенсацію її частки в розмірі 268000 гривень, яка попередньо була внесена на депозитний рахунок суду.

02.10.2017 р. на підставі ухвали судді Голосіївського районного суду м.Києва Хоменко О.Л. було відкрито провадження.

Відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просила відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що позивач створила нестерпні умови для проживання в кв. АДРЕСА_1 , передала її у користування на підставі договору оренди іншим особам з метою надання згоди на продаж квартири за низькою ціною. Крім того, відповідач посилається на те, що стороною позивача не доведено достатніми доказами існування обставин, передбачених ст.365 ЦК України для припинення права на частку у спільному майні, а Звіт, наданий на підтвердження вартості Ѕ частки квартири, є недостовірним доказом.

19.12.2018 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О.

08.08.2019 р. представником позивача подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати за нею право власності на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, скасувати та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 видане ОСОБА_2 20.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 1529, припинити право власності ОСОБА_2 на 3/8 частки квартири та визнати за ОСОБА_5 право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , посилаючись на те, що при оформленні спадщині нотаріусом невірно було визначено обсяг спадкового майна та не враховано, що квартира була придбана у шлюбі.

03.02.2020 р. відповідачем подано відзив на заяву про зміну предмету позову, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки при придбанні спірної квартири позивач та ОСОБА_4 одразу визначили частки кожного у спільному майні, а після розірвання шлюбу позивач на підставі договору дарування відчужила ОСОБА_4 право власності на Ѕ частику кв. АДРЕСА_1 , та отримала за це грошову компенсації за рахунок якої придбала іншу квартиру, в якій проживає. Відповідач посилається на безпідставність тверджень щодо невірного визначення розміру спадкової маси та недоведеність позивачем обставин для припинення права на частку, визначених ст.365 ЦК України.

28.10.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження.

В ході судового розгляду представники позивача підтримали позовні вимоги та обґрунтування позову в повному обсязі з врахуванням заяви про зміну предмету позову та просили суд позов задовольнити, посилаючись на те, що в зв`язку з конфліктом, що виник між сторонами, спільне користування спірною квартирою є неможливим. Відповідач має інше житло в м.Черкаси, постійно там проживає і припинення її права на частку шляхом компенсації її вартості не призведе до порушення прав.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи на те, що після смерті ОСОБА_4 позивач створює відповідачу перешкоди у здійсненні права користування квартирою. Відповідач не заперечує проти спільного проживання зі своїм онуком в одній квартирі і неможливість такого проживання не доведена позивачем. Позивач не вела будь-яких перемовин з відповідачем щодо користування житлом, а лише намагається припинити право власності відповідача на її частку, сплативши компенсацію за надто низькими цінами. Представник відповідача посилалась не недостовірність висновків спеціалістів у даній справі щодо вартості майна, наданих позивачем.

Вислухавши представників сторін, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до з ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 10.05.2003 р., який був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26.11.2010 р. (а.с. 63 т.1)

Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.04.2005 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як покупці за договором, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого придбали квартиру в рівних частках (а.с.168. т.1).

01.02.2011 р. ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., зареєстрований за № 379 (а.с. 169, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до положень ст.1268 ЦК України спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його син - ОСОБА_5 , та мати - ОСОБА_2 .

20.05.2016 р. спадкоємцям після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Смоляніновою О.Я. видано Свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. АДРЕСА_1 , відповідно до якого спадкоємцям передано у спадщину по Ѕ частині спірної квартири.

Звертаючись до суду позивач зазначає, що при видачі Свідоцтва про право на спадщину нотаріусом невірно визначено обсяг спадкової маси, оскільки квартира була придбана у шлюбі, а отже ј її частина належить позивачу.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.04.2005 р. стороною договору були ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які зобов`язались у рівних частках прийняти квартиру.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом..

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст.357 ЦК України).

При придбанні спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в договорі визначили розмір часток у спільному майні, визнавши їх рівними.

В подальшому, ОСОБА_1 розпорядилась своєю часткою квартири, уклавши договір дарування Ѕ її частини на користь ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, суд вважає, що посилання ОСОБА_1 про належність їй ј частини квартири, як спільного майна подружжя, не узгоджуються з вимогами закону та фактичними обставинами справи.

Крім того, посилаючись на невірне визначення нотаріусом при оформленні спадщини спадкової маси, позивач оспорює лише визначену частку ОСОБА_7 у спадковому майні, однак, не оспорює розмір частки у праві власності на спадкове майно свого сина ОСОБА_3 . Однак, в даному випадку такий перерозподіл спадщини, заявлений позивачем, враховуючи принцип рівності часток у праві на спадщину, призведе до порушення прав ОСОБА_7 , як спадкоємця, яка має рівні права з іншим спадкоємцем першої черги.

Також, при оформленні спадщини, де ОСОБА_1 виступала законним представником неповнолітнього ОСОБА_3 , остання не заявляла будь-яких вимог щодо виділення їй Ѕ частини у спільному майні подружжя та видачу відповідного свідоцтва.

Враховуючи викладене, при розгляді справи судом не встановлено будь яких порушень прав ОСОБА_1 при розподілі спадщини після смерті ОСОБА_4 , а отже вимоги позивача щодо визнання за нею право власності на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, скасування та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 20.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 1529, не підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду позивач, яка є законним представником ОСОБА_3 , просить припинити право на частку, що належить ОСОБА_7 в кв. АДРЕСА_1 на підставі ст.365 ЦК України, оскільки між сторонами склались неприязні відносини, спільне користування є неможливим і таке припинення не призведе до порушення прав відповідача.

Позивач внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 268000 гривень, в рахунок компенсації вартості частки відповідача, що підтверджується квитанцією від 12.10.2017 р. (а.с. 54, т.1).

Вартість Ѕ частини квартири визначена на підставі Звіту про незалежну оцінку вартості Ѕ частки однокімнатної квартири, що складений ТОВ «Глобал Апрайзер Груп».

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 складається з однієї кімнати, площею 16,9 кв.м. Загальна площа квартири становить 34,7 кв.м.

Виділення частки відповідача у спільній частковій власності є неможливим, що підтверджується висновком експерта №14614 ОСОБА_8 .

Тобто, зазначена квартира є неподільною і частки співвласників не можуть бути виділені в натурі без втрати цільового призначення даного об`єкту.

Однак, суд враховує, що відповідачу належить на праві власності Ѕ частина спірної квартири, що є значною часткою у спільній частковій власності.

Судом також встановлено, що між сторонами існує спір щодо спільного користування квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 07.11.2016 р.

Натомість, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач має у своїй власності інше майно і припинення її права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 не призведе до порушення її прав.

З огляду на викладене, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 .

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись положеннями ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частину квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя