н/п 2/490/1278/2019 Справа № 490/7403/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої судді Гуденко О.А., за участю секретаря судового засідання Позднякову Є.В., за участі позивачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягення безпідставно набутих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2018 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в якій позивакча просить стягнути з відповідача на її користь 88 411, 04 грн та судовий збір. .

В обгрунтування позову посилається на те, що нею з ОСОБА_2 було укладено попередній договір про намір викупуп квартири за адресою АДРЕСА_1 після випалти 400 000 грн не пізніше 01 травня 2021 року. Але після часткової оплати коштів на виконання договору ОСОБА_2 , повідомив їй, що відмовляється від виконання попереднього договору, а потім і відмовив їй і у вимозі повернути кошти, отримані ним в рахунок викупу квартири.

Посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, просила про задоволення позову щодо стягнення 44000 грн цих сплачених коштів.

Також посилаючись на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, просила стягнути інфляційні втрати в розмірі 31 177 грн 04 коп. та 3% річних від суми основного боргу в розмрі 434 грн відповідно до наданого розрахунку за період з березня 2014 року по серпень 2016 року.

Також п.7 Попереднього договру передбачено , що у разі невиконання договору , крім повернення суми сплаченої в рахунок виконання договору визначено ще 20% штрафних санкцій за кожен місяць, що складає 8800 грн.

В січні 2020 року відповідач надав до суду відзив на позов, просив в задоволенні позову відмовити за його безпідставності та необгрунтованості.

В обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що між ним та позивачем не укладався жодний попередній договір про намір викупу квартири за адресою АДРЕСА_1 , чи будь-який інший правочин на відчуження позивачу нерухомого майна, що належить йому на праві власності, як наслідок не проводилось жодних платежів за відповідними договорами.

Спростовуючи підстави існування вище вказаного Попереднього договору, повідомив суд про те, що ОСОБА_1 у січні 2017 р. зверталася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до нього про визнання Попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 купівлі-продажу та оренди дійсними. Але 11.05.2018 р. рішенням суду було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі та рішення набрало законної сили. Отже, станом на день звернення позивача з даним позовом, так званий Попередній договір про намір викупу квартири за адресою АДРЕСА_1 , на підставі якого позивач намагається обґрунтувати свої вимоги даного позову є недійсним. А отже за даним договором не виникає а ні прав, а ні обов`язків щодо його виконання, тобто ОСОБА_1 не набула ні права власності, ні права користування житлом з правом його викупу у подальшому. Так само, ОСОБА_1 не має законних підстав посилатись на даний договір, як на доказ існування між ними будь-яких договірних зобов`язань та факту здійснених нею платежів за даним договором на виконання його умов.

Зазначає, що між ним та позивачкою мали місце переговори щодо купівлі нею цієї квартири, але ці переговори не були доведені до настання певних наслідків, так як він не планував здійснювати відчуження належної йому квартири на умовах, які були запропоновані позивачкою. Позивач в свою чергу хотіла, щоб він не проводив більше ні с ким переговорів щодо відчуження цієї квартири та запропонувала йому підписати ніби-то усні домовленості, та особисто виклала їх у письмовій формі назвавши їх Попереднім договором про намір викупу квартири, зазначивши при цьому що даний документ не має юридичної сили і не створює для сторін жодних юридичних наслідків, з її слів це лише викладення її пропозиції. В подальшому ОСОБА_1 хотіла придбати цю квартиру за низьку ціну, але він не погодився, а запропонована ним вартість квартир не влаштувала позивачку. Вона відмовилась вести подальші переговори, в зв`язку з чим між ними не укладались жодні договори та не проводились будь-які розрахунки.

Таким чином, посилання позивачки на текст, який називається «Попередній договір про намір викупу квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 » як на доказ існування між ними договірних відносин та обов`язків за ним є безпідставним.

Безпідставними є також посилання позивача й на здійснені нею виплати в рахунок Попереднього договору, адже нею не доведено здійснення нею відповідних виплат та отримання їх ним у відповідності до Попереднього договору.У наданих позивачем ксерокопіях відсутні будь-які посилання на реквізити договору, відповідно до якого здійснювалися розрахунки, не зрозуміло чий підпис стоїть на даних аркушах.

Відповідач зазначає, що належними доказами мали бути розписки, видані ним за його підписом та підписом ОСОБА_1 , та відповідного змісту про те, що він отримав відповідні кошти в рахунок викупу відповідного майна, а ОСОБА_1 передала відповідні кошти відповідно до певного договору, квитанції, платіжні доручення, грошові переводи на його ім`я з зазначенням реквізитів договору та призначенням платежу.

Проте, надані позивачем докази є безпідставними та неналежними, адже не підтверджують існування договірних відносин між ними та не підтверджують, що позивачка здійснювала виплату грошових коштів за відповідним договором, а відповідач отримав їх та привласнив собі.

В листопаді 2022 року представник відповідача адвокат Осадча Л.В, надала суду додаткові письмові пояснення, в яких наголошує,що так званий «попередній договір» не відповідає нормам чинного законодавства , між сторонами не укладався жодний попередній договір про намір викупу вказаної квартири та, як наслідок, не проводилось жодних платежів за відповідними договорами. Не відповідає дійсності та не доводить здійснення позивачкою відповідних платежів саме на викуп квартири за «попереднім договором», надані нею розписки про отримання грошей на 10 аркушах, адже не містять посилання в призначенні платежу в рахунок оплати за викуп квартири, як то вказала позивачка у своїй позовній заяві, а також надані позивачем аркуші паперу про отримання грошей не відповідають ознакам та поняттю розписки як визначив законодавець. Не доведений і той факт, що позивачка зверталась до відповідача з підстав повернення їй коштів саме за попереднім договором, адже вона сама зазначала, що ніби зверталась усно, що вказує на відсутність у неї доказів звернення до відповідача.

Крім того, подаючи суду відповідний позов про застосування наслідків недійсного правочину, повернення безпідставно набутих грошових коштів, мотивуючи його так званим попереднім договором, позивачка приховала від суду наявність існування рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/344/14. Дане свідчить про приховування фактів, що мають значення для розгляду даної справи.

Так як зазначений договір не було посвідчено нотаріально, він був визнаний судом нікчемним, а отже за ним не виникає прав та обов`язків щодо його виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, але зв`язок, що пов`язаний з його недійсністю є предметом доказування саме позивача, а не відповідача.

Надані аркуші паперу, які позивачка назвала «розпискою про отримання грошових коштів», не містять жодних ознак розписки, окрім дати, підпису самої позивачки та її ініціалів.

Як зазначає представник відповідача, надані позивачкою докази на підтвердження переданих нею грошових коштів відповідачу саме за викуп квартири на підставі так званого «попереднього договору» є неналежними та безпідставними, адже не містять відповідних ознак та посилань на документ за яким вони ніби надавались.

Відповідач взагалі заперечує отримання від позивача грошових коштів за цим попереднім договором про намір викупу квартири за адресою АДРЕСА_1 - - адже між ними мали місце виключно переговори щодо купівлі нею цієї квартири, які нічим на завершилися.

Таким чином, не існує підстав, для застосування норм ст. 1212 ЦК України. Так само як не існує підстав, для стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних, відповідно до ст. 625 ЦК України та застосування до даних правовідносин норми ст.ст. 509, 611 ЦК України, адже позивачкою не доведено існування договірних відносин, здійснення нею відповідних виплат за відповідним договором, отримання чи збагачення відповідачем за рахунок грошових коштів возивача у контексті даної справи та відсутності будь-які докази порушених її прав з боку відповідача.

Зазначає, що такі безпідставін вимоги позивачки до ОСОБА_2 , обумовлені тим, що останній звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом про розірвання договору оренди приміщення та повернення його Орендодавцю ( справа № 915/93/17) з підстав невиконання ОСОБА_1 укладеного з ОСОБА_2 договору оренди № 3 від 03.01.2012 р. в частині здійснення оплати за оренду приміщення; здійснення за власний рахунок капітального, поточного та інших видів ремонту орендованого майна; оплату комунальних платежів. Сума боргу на той час складала 94 000,00 грн. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2017 р. було задоволено позов та зобов`язано ФОП ОСОБА_1 передати ФОП ОСОБА_2 орендоване приміщення яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . На виконання цього рішення суду ФОП ОСОБА_1 було примусово виселено з орендованого приміщення.

Вважають, що саме після звернення ОСОБА_2 до Господарського суду Миколаївської області з позовом про припинення договору оренди та виселення ФОП ОСОБА_1 з орендованого нею приміщення, послугувала основною причиною для подачі ОСОБА_1 двох позовів, адже вона не одноразово погрожувала йому виникненню у нього проблем у разі його звернення до суду.

Що ж стосується нотатків, які надала позивачка, як доказ отримання відповідачем грошових коштів, то вони взагалі не відносять до так званого попереднього договору. Це були нотатки пов`язані з оплатою позивачем боргів за оренду приміщення договору оренди № 3 від 03.01.2012 р. Що ж стосується фрази «в рахунок викупу» мова йшла про викуп речей, якими торгував відповідач та які у нього купувала позивачка. Вона завжди брала речі в рахунок викупу. На той час відповідач багатьом йшов на поступки, в тому числі і ОСОБА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2018 року визначено головуючого по справі суддю Чулупа О.С.

Ухвалою від 06.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2020 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_3 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою судді Гуденко О.А, від 06.01.2021прийнято до провадження вказану справу за позовом та у зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання у справі на 21.04.2021 року .

Протокольною ухвалою суду від 07 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Судовий розгляд справи неодноразово відкладався через неявку сторін по справі.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила про їх задволення.

Суду пояснила, що з 2012 року орендувала у відповідача квратиру, яку використовувала як приміщення для приготування їжі (як закусочну та їжу з собою), в 2014 році вони домовилися про викуп нею цього приміщення за 400 000 грн в розстрочку з виплатою не менше 2000 грн щомісячно до травня 2021 року. Вона запропонувала відповідачеві піти до нотаріуса і укласти відповідний договрі, проте у нього не було правовстановлювальних документів на цю квартиру і вона вимушена була погодитися укласти простий письмовий договір. Вона сумлінно сплачувала кожного місяця 2000 грн в рахунок орендної плати, та 2000 грн в рахунок подальшого викупу квартири . Проте відповідач відмовлявся надавати їй хоча б для огляду свої документи на право власності на квартиру та йти до нотаріуса. Отже вона порадилася з адвокатом та зрозуміла, що він від неї щось приховує.

А потім до неї влітку 2017 року несподівано прийшли державні виконавці та надали їй декілька годин, щоб виселитися з цього приміщення, вона не змогла навіть забрати деяке своє обладнання, крім того вона ж робила в приміщенні і деякий ремонт. Сказали, що рішенням господарського суду розірвано за вимогою ОСОБА_2 договір оренди, а вона про це навіть і не знала.

Після цього вона звернулася до нього з вимогою повернути гроші, які вона виплачувала в рахунок викупу квартири, але він відмовивися. За порадою адвоката вона звернулася до Заводського суду з позовом про визнання попереднього договору викупу квартири дійсним,але їй відмовили в задоволенні позову, і вже потім вона звернулася до суду з цим позовом, щоб повернути безпідставно отримані відповідачем кошти. Сплату коштів за їх спільною з відповідачем домовленістю вони засвідчували розписками в спеціальному зошиті, який прошив та пронумерував та скріпив своєю печаткою сам ОСОБА_2 , і де він власноруч розписувався при отриманні грошей. Дійсно була перерва в сплаті коштів наприкінці 2015 року і до літа 2016 певно була з ним якась домовленість, але вона не пам`ятає яка.

Представник відповідача , належним чином повідомлена про розгляд справи судом, в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просила відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві та заяві про прискорення розгляду справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 2 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Рішенням від 11.05.2018 року Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/344/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу та оренди дійсними, в задоволенні позову було відмовлено. Як вбачається з вказаного рішення суду, яке позивачка в апеляційному порядку не оскаржувала, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист своїх порушених прав, шляхом визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири вАДРЕСА_1 та договору оренди житлового приміщення квартири в АДРЕСА_1 , укладених у березні 2014 року у простої письмової форми між нею та відповідачем дійсними.

На підтвердження укладення вказаних договорів, позивачем до суду надано письмовий рукописний текст з назвою «Попередній договір про намір викупу квартири АДРЕСА_1 у громадянина ОСОБА_2 », який не містить дати укладення та підписаний ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 з зазначенням, що вартість квартири у сумі 400 000 грн позивач сплатить не пізніше 01.05.2021 року.

Судом зроблено висновок, що попередній договір купівлі-продажу квартири, що є предметом даного спору, повинен бути укладений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, проте сторонами ця вимога закону дотримана не була, а тому не можуть бути визнаний судом дійсним.

Як зазначає позивачка в своєму позові, вона сплачувала згідно умов цього договору відповідачеві в обумовленій сумі по 2000 грн щомісячно за купівлю цієї квартири, а також 2000 грн орендних платежів.

На підтвердження виконання умов попереднього договору, позивачем надано копії аркушів з прошитого та пронумерованого зошиту в клітинку з печаткою ФОП ОСОБА_4 на останньому прошитому аркуші зошиту (оригінал оглянуто судом в судвоому засіданні) з рукописними написами із зазначенням виплат сум в рахунок оренди та « в рахунок викупу» по 2000 грн за період з березня 2014 року по січень 2016 року включно.

При цьому в період з березня 2014 по жовтень 2015 року виплати були щомісяця, потім 28 червня та 21 липня 2016 року по 1000 грн ( з дописками) за листопад 2015 та 04 серпня 2016 року за грудень 2015 року ( зазначено прочерк -?) і на цих аркушах міститься підпис як стверджує позивачка це підпис ОСОБА_2 .

Як зазначено в цьому договорі , у випадку відмови ОСОБА_1 від оренди та купівлі квартири взагалі, виплачені раніше кошти не повертаються.А у випадку відмови від продажу квартири власником, він зобов`язуєтьяс виплатити раніше отримані гроші за покупку квратири частинами щомісячно в зворотньому порядку їх отримання плюс 20% штрафних санкцій за кожен місяць.

Рішенням від 30 березня 2017 року у справі № 915/93/17 Господарського суду Миколаївської області за позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про розірвання договору оренди приміщення та повернення його орендодавцю позов задоволено частково. Припинено првадження в частині розірвання договору оренди №3 від 03.01. 2012р., укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Зобов`язано відповідача - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 передати позивачу - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 орендоване приміщення загальною площею 37,14 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 .

Як вбачається з даного рішення суду, 17 лютого 1998 року ОСОБА_2 , як фізична особа, за договором купівлі-продажу №8248 набув у власність 1/10 частину домоволодіння АДРЕСА_2 . Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.06.2008р. по справі № 2-4096/2008р. вищевказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним, за ним визнано право власності на 1/10 частину домоволодіння АДРЕСА_2 .

03 січня 2012 року між позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди №3 згідно з предметом якого позивач, як орендодавець, передає, а відповідач, як орендар, приймає в строкове платне користування нерухоме майно для використання як приміщення закусочної, надалі - майно площею 37.14 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_2 на першому поверсі 1-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку. Майно передано відповідачу Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 з метою розміщення приміщень закусочної (п.1.2 договору).

Умовами договору сторони передбачили наступне: ОСОБА_1 вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передачі майна (п.2.1 оговору); у разі припинення цього Договору майно повертається ОСОБА_2 (п.2.3 договору). ОСОБА_1 зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату та забезпечити ведення в орендованому приміщенні господарської діяльності за цільовим призначенням при умові наявності необхідних дозволів на початок роботи, а у визначених чинним законодавством випадках ліцензій та патентів (п.4.2 договору); щоквартально, до 15 числа, наступного за останнім місяцем звітного кварталу, надавати ОСОБА_2 інформацію про перерахування орендної плати (копії платіжних доручень з відміткою обслуговуючого банку) (п.4.6 договору).

За умовами розділу 3 цього договору орендна плата нараховується ОСОБА_1 починаючи з дати підписання акту приймання-передачі. Орендна плата сплачується ОСОБА_1 незалежно від наслідків його господарської діяльності щомісячно до 10-го числа поточного місяця на рахунок ОСОБА_2 .

Розділом 8 договору сторони передбачили наступне: договір укладено строком на 108 місяців, що діє з 03 січня 2012 року до 03 січня 2021 року включно. На вимогу однієї із сторін Договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань, з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищенаведеного договору, ОСОБА_2 за актом прийому-передачі від 03.01.2012р. за договором оренди №3 від 03.01.2012р., передав ОСОБА_1 , а остання без заперечень та зауважень, прийняла в оренду нерухоме майно площею 37,14 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

З наданих господарському суду позивачем доказів вбачається, що 18 листопада 2016 року орендодавець звернувся до орендаря з листом-повідомленням про розірвання договору оренди №3 від 03.01.2012р. у зв`язку з невиконанням відповідачем умов п.4.2 договору по внесенню орендної плати. Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 у цьому листі повідомив Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 про відмову від договору з проханням звільнити займане приміщення закусочної. Але вимоги позивача стосовно припинення договору оренди №3 від 03.01.2012р. та повернення орендованого приміщення були залишені відповідачем без належного реагування.

Господарським судом встановлено, що орендар ОСОБА_1 з січня 2013 року по листопад 2016 року не виконувала умови договору оренди в частині сплачення орендної плати. Відповідачка ОСОБА_1 не надала суду доказів, які спростовують позовні вимоги ОСОБА_5 та свідчать про належне виконання ФОП ОСОБА_1 взятих на себе договірних зобов`язань.

Вказане рішення господарського суду позивачем не оскаржувалося, отже в силу ст. 82 ЦПК України є преюдиційним для суду.

Як неодноразово вказувала у своїх постановах Велика Палата Верховного Суду, якщо тільки одна зі сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення статт і 1212 ЦК України.У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути безпідставно отримане.

Аналіз статті 1212 ЦК Українивказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК Україниможе бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.Виключенням є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Загальні засади (принципи), зокрема добросовісність, є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання (немає обов`язку) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення ст. 1212 ЦК України свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, по-перше, позивачка взагалі не довела належними та допустими доказами , що дійсно сплачувала відповідачеві кошти у загальній сумі 44000 грн протягом 2014-2016 років саме на виконання попереднього договру та саме в рахунок майбутнього викупу спірної квартири. Так, на наданих нею аркушах з зошиту не міститься належного призначення платежу, адже зазначено «в рахунок викупу» , але не вказано викупу чого? та на підставі чого?

Крім того, на цих же аркушах зазначено в попередньому написі, що сплачено і по 2000 грн за оренду квартири, проте вищезазначеним рішенням господарського суду Миколаївської області встановлено, що в цей період вона не сплачувала і орендні платежі ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIKv. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Отже, навіть якщо позивачка і сплачувала ці кошти відповідачу, то поза розумним сумнівом мала розуміти , що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) про що сама і пояснила в судовому засіданні, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Крім того, якщо ОСОБА_1 і стверджує, що вона з відповідачем дійсно уклала цей попередній договір і сплачувала йому кошти на його виконання ( а про це свідчать і її вимоги про стгяненя з віповідача крім сплачених коштів і 20% штрафних санкцій згідно умов цього попереднього договору) то вона також не довела належне виконання його зі свого боку, а положеннями цієї домовленості встановлено, що в разі відмови з боку ОСОБА_1 від викупу квартири сплачені кошти не повертаються.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 44 000 грн. Як наслідок, не підлягають і задоволенню вимоги позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та штрафних спанкцій, нарахованих на цю суму за вказаний період.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову у задволенні позову за недоведеністю та необгрунтованістю позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VІпредставництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина друга та третя статті 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Laventsv. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Частина четверта статті 137 ЦПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За частиною 3 ст. 141 Ц ПК України ,під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Надання послуг з професійної правничої допомоги відповідачеві підтверджується Договором про надання правничої допомоги № 27/19 від 20.12.2019 року, укладеного з адвокатом Осадчою Л.В. з визначеними умова сплати гонорару ( ордер та свідоцтво про про право зайняття адвокатською діяльністю) , Договром № 23-Ю/21 від 03.12.2021 року , Актом виконаних робіт від 07.12.2021 року про надання професійної правничої допомоги адвокатом Осадчою Л.В, у цивільній справі № 490/7403/18 на суму 2500 грн , Актом виконаних робіт від 31.10.2022 року про надання професійної правничої допомоги адвокатом Осадчою Л.В, у цивільній справі № 490/7403/18 на суму 7500 грн ( з детальним розрахунком наданих послуг) та виписками по рахунку на підтвердження вказаних коштів платником ОСОБА_2 .

Вказані документи були оголошені судом в судвоому засідані, жодних заперечень від позивачки та клопотань про зменшення розміру витрат до суду не надійшло та нею не заявлялося.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги відповідача про відшкодування витрат є частково обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Сума вартості правової допомоги за представництво інтересів у суді, яку має відшкодувати на користь відповідача позивачка, становить 7 500 грн. ( за скаладння відповідних заяв по суті справи та клопотань) , витрати у розмірі 2500 грн за особисте представництво інтересів відповідача у судових засіданнях стягненню не підлягають як необгрунтовані.

Вказані висновки відповідають правовій позиції щодо наявності підстав для стягнення витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі N 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі N 910/3929/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 12, 19, 79- 81, 263-265, 247, 293 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 500 грн витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29.12.2022 року

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО