Справа № 522/8589/22
Провадження № 2/522/4113/22
УХВАЛА

про забезпечення позову

15 липня 2022 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши заяву представників позивача адвоката Бойко Світлани Володимирівни та адвоката Байрачної Антоніни Кузьмівни про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, здійснення поділу майна подружжя, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, здійснення поділу майна подружжя, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування.

Разом із позовною заявою представники позивача надали до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ), на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.1989, посвідченого секретарем виконавчого комітету Усатівської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області, реєстр № 50 зареєстрований в погосподарській книзі за № 6/531 та довідки від 04.11.2021 б/н, виданої ПП «Офіс БТІ» про реконструкцію житлового будинку; земельну ділянку кадастровий номер :02:001:00352 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0872, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ), на підставі державного акту від 11.03.2008 ЯД № 782417 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 29.05.2007 № 420-V; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 104,7 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ), на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстр № 16680; 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ), на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. від 17.08.2020 реєстр № 648; автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , 2007 року випуску, який належить ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_4 ).

Заяву обґрунтовано тим, що існує реальна загроза, що дізнавшись про існування даного позову, відповідач може вчинити дії, які направлені на відчуження зазначених вище об`єктів на користь третіх осіб, що свідчитиме про неможливість або ж утруднення виконання рішення суду, яке може бути ухвалене у цій справі на користь позивача.

Надавши належну правову оцінку підставам, якими заявники обґрунтовують подану ними заяву, суд дійшов висновку про її часткове задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Забезпечення позову це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

За змістом зазначених процесуальних норм забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до усталеної практики судів при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову запроваджено виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких його вжито. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9 у п. 4 роз`яснив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином, усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не допустити утруднення чи неможливість виконання судового рішення в разі задоволення позову, а також перешкодити спричиненню завданню шкоди заявнику.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Судом встановлено, що предметом позову є визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 139,4 кв.м., житловою площею 96,4 кв.м.; земельної ділянки кадастровий номер :02:001:00352 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0872, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) на підставі державного акту від 11.03.2008 ЯД № 782417 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 29.05.2007 № 420-V; квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 104,7 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м.; паркомісця в ЖК «Білий Лебідь» за адресою: м. Одеса, вул. Віце-Адмірала Азарова, 13 та автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , 2007 року випуску та здійснення поділу зазначеного нерухомого та рухомого майна між подружжям по 1/2 частці кожному. Також позивач просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 17.08.2020 між ним та відповідачем.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи вище викладене, предмет та підстави позову, а також те, що у разі задоволення позову позивач набуде право власності лише на 1/2 частку переліченого майна, суд вважає, що обраний заявниками спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є співмірним в частині заявлених вимог, безпосередньо пов`язаним з предметом спору та є необхідним і достатнім для забезпечення виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представників позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної заяви, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149, 150,153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заву представників позивача адвоката Бойко Світлани Володимирівни та адвоката Байрачної Антоніни Кузьмівни про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, здійснення поділу майна подружжя, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування задовольнити частково.

Накласти арешт на:

- 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_5 ), на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.1989, посвідченого секретарем виконавчого комітету Усатівської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області, реєстр № 50 зареєстрований в погосподарській книзі за № 6/531 та довідки від 04 листопада 2021 року б/н, виданої ПП «Офіс БТІ» про реконструкцію житлового будинку;

- 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:001:00352 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0872, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_5 ), на підставі державного акту від 11 березня 2008 року ЯД № 782417 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 29 травня 2007 року № 420-V;

- 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 104,7 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_5 ) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстр № 16680;

- 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що зареєстрована за ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_5 ) на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., від 17 серпня 2020 року реєстр № 648;

- автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , 2007 року випуску, який належить ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_4 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання

Відповідно до ч. 4 ст. 157 ЦПК України особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Суддя І.А. Павлик