Справа №751/6531/21
Провадження №2/751/477/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

з участю секретаря Іскра К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області про стягнення шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області про стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання 491 205,89 гривень з КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (а.с 1-7).

Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що вона є інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії і на неї поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Посилається, що Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції закону від 06 червня 1996 року було передбачено, що в усіх випадках розмір її пенсії не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком. Однак, пенсію виплачували останні 10 років в розмірі, значно меншому, ніж передбачено в вищевказаному законі. Зазначає, що за ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року № 1210 зі змінами (далі Порядок). Згідно з пунктом 11 Порядку мінімальний розмір пенсії становить для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї: осіб з інвалідністю II групи 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність». Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку «у разі коли розмір пенсійної виплати (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, II групи 255 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів».

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796XII, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 року статтю 53, частину 3 статті 54, статтю 57, частину 3 статті 59, статтю 60 викладено в новій редакції, Закон доповнено статтями 60-1, 60-2.

Вважає, що обов`язок держави розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої зазнала внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII на час звернення до суду не виконано порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої зазнала внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII державою не розроблено.

Посилається на рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційного Суду України: „відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування .

Вказує, що закони сукупність правил загального характеру, які щодо конкретних осіб застосовуються через виконавчі акти. Шкода є наслідком не тільки наявності неконституційної норми закону чи іншого правового положення, а й акту їх застосування. На підставі закону, визнаного неконституційним, були вжиті конкретні дії органів державної влади (нарахування та виплата пенсії у меншому розмірі, ніж встановлено ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») і ці дії були спрямовані «проти» неї, внаслідок чого зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта.

Вважає, що при вирішенні даного спору застосуванню підлягають положення частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії (постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 127/23853/18; від 02.12.2020 року у справі № 127/25001/18; від 25.09.2019 року у справі № 127/26097/18). На думку позивача, мотиви відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, відсутність відповідного закону не можуть бути підставою для відмови у позові, а слугують приводом застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми аналогію права, адже частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії.

Визначає завдану матеріальну шкоду у вигляді доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 ст. 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII), якби право не було порушене застосуванням визнаного неконституційним правового акта (ч.3 ст.54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII у редакції Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року № 76VIII). Суму завданої шкоди за період з 01.01.2015 року по 31.08.2021 року оцінює в 491205,89 гривень (пенсія повинна бути не нижче ніж 8 мінімальних пенсій за віком щомісячно).

Вважає, що зазначена сума не призведе до збагачення, вона лише компенсує завдану протягом тривалого часу шкоду.

Відповідачем у даній справі вказує державу Україна в особі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України з огляду на зміст рішення Конституційного Суду України від 30.05.2001 року у справі № 1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ст.8, ч. 3 ст. 152 Конституції України - матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Зазначає, що закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий, а отже позитивний обов`язок державою не виконано і її право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, порушене.

Ухвалою судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 20 січня 2022 року провадження у даній справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 31-34), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що Головне управління Державної казначейської служби у Чернігівській області в силу свої функціональних обов`язків не є учасником спірних правовідносин. Також вказує, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Вважає, що позивачем не доведено наявності всіх елементів право рушення, що є підставою для звільнення особи від відповідальності.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є інвалідом 2 групи внаслідок того, що приймала участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і відноситься до 1 категорії, а отже на неї поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 10-11).

Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції закону від 06 червня 1996 року було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по І групі інвалідності 10 мінімальних пенсій за віком;

по ІІ групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком;

по ІІІ групі інвалідності 6 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року № 1210 зі змінами (далі Порядок). Згідно з пунктом 11 Порядку мінімальний розмір пенсії становить:

„1) для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї:

осіб з інвалідністю I групи 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

осіб з інвалідністю II групи 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

осіб з інвалідністю III групи 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку „у разі коли розмір пенсійної виплати (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, I групи 285 відсотків, II групи 255 відсотків, III групи 225 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року № 76VIII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII у редакції Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року № 76VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року № 76VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796XII, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII.

Конституційний Суд, по суті, припинив обмеження права власності з боку держави, яке діяло протягом певного строку та апріорі завдало збитків певній категорії громадян, в тому числі і позивачу.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Muller v. Austria» кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату як порушення цього права.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 року статтю 53, частину 3 статті 54, статтю 57, частину 3 статті 59, статтю 60 викладено в новій редакції, Закон доповнено статтями 60-1, 60-2. В зазначеному Законі відсутній порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої громадяни України зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII.

Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В той же час, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Таким чином, передбачене у рішенні Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) право (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої зазнала позивач внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі»).

Отже, обов`язок держави розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої особи зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII як на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду даної справи, не виконано порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої позивач зазнала внаслідок дії статті 54 Закону № 796XII у редакції Закону № 76VIII державою не розроблено.

У Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що „відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

При вирішенні даного спору суд застосовує положення частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії (постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 127/23853/18; від 02.12.2020 року у справі № 127/25001/18; від 25.09.2019 року у справі № 127/26097/18).

Закони сукупність правил загального характеру, які щодо конкретних осіб застосовуються через виконавчі акти. Шкода є наслідком не тільки наявності неконституційної норми закону чи іншого правового положення, а й акту їх застосування. На підставі закону, визнаного неконституційним, були вжиті конкретні дії органів державної влади (нарахування та виплата пенсії у меншому розмірі, ніж встановлено ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Суд погоджується, що внаслідок цих дій (застосування неконституційного акту) позивач зазнала матеріальної шкоди, яка виражається у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 ст. 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796XII).

Оскільки пенсію позивачці виплачували в розмірі, значно меншому, ніж передбачено у вищевказаному законі, то суд погоджується як із розрахунком, так і з розміром шкоди, визначеним позивачем в сумі 491 205,89 грн.

Суд вважає, що зазначена сума не призведе до збагачення позивача, вона лише компенсує завдану протягом тривалого часу шкоду.

Належним відповідачем у даній справі є держава Україна в особі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України, з чим суд погоджується з огляду на таке:

Відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (її територальний орган), яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

При вирішенні даного спору суд також керується положеннями ст.8 Конституції України, згідно з якою: в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1); її норми є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується (ч.3).

Суд враховує, що органи Пенсійного фонду України, які нараховували і виплачували пенсію, діяли на підставі чинного на той час закону та в межах своїх повноважень, а отже, приписів ст.ст.6 та 29 Конституції не порушували.

Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 року у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст.3,16,22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків ... ст. 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними».

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

При цьому, положення ч. 3 ст. 152 Основного Закону прямо відсилається на спеціальний закон. Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий позитивний обов`язок державою не виконано.

Суд вважає, що неприйняття державою Україна закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не є підставою для відмови в задоволенні даного позову з огляду на викладене вище.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно до ст.77 ЦПК України належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України).

Дослідивши і проаналізувавши доводи позову в сукупності з правовими нормами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.76-89, 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом безспірного списання 491 205 гривень (чотириста дев`яносто одну тисячу двісті п`ять гривень) 89 копійок з КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Учасник справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко