РІШЕННЯ

іменем України

27 червня 2022 рокуСправа №451/1552/21
Провадження № 2/451/134/22

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

12 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

В позовній заяві зазначає, що 10 лютого 2020 року позивачем по справі було надано відповідачу в позику 12000,00 доларів США з умовою повернення боргу не пізніше 02 липня 2020 року. Вказаний факт підтверджується письмовою розпискою, написаною відповідачем власноручно. Оригінал розписки зберігається у позивача, завірена копія додається до позовної заяви. Однак, в обумовлений розпискою строк борг відповідачем повернуто не було. Несплата відповідачем суми боргу в терміни, визначені розпискою, є простроченням виконання грошового зобов`язання. Таким чином, за період з 03.07.2020 року по 06.10.2021 року на суму заборгованості за розпискою 12 000,00 доларів США підлягає нарахуванню у валюті боргу 3% річних. Відповідно до розрахунків представника позивача всього сума 3% річних за користування грошовими коштами за період з 03.07.2020 до 06.10.2021 складає 454,19 доларів США. Протягом всього терміну існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем з ним велися розмови щодо погашення заборгованості. Однак результату дані розмови не принесли. Отже, оскільки неодноразові вимоги позивача до відповідача про повернення йому суми коштів виявились безрезультатними, позивач вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права.

Також представник позивача повідомляє, що позивач очікує понести судові витрати на розгляд справи в розмірі 23281,72 грн, з яких 3281,72 грн судовий збір та 20000 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: Львівська обл., Радехівський р-н, с. Тетевчиці, РНОКПП НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики згідно розписки від 10.02.2020 року в сумі 12000,00 доларів США (дванадцять тисяч доларів США 00 центів) та 3% річних в сумі 454,19 доларів США (чотириста п`ятдесят чотири долари США 19 центів); стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі (т.1, а.с.1-4).

12 жовтня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (т.1, а.с.21).

Також 12 жовтня 2021 року в адресу Радехівського районного суду Львівської області за вх.№7795 разом із позовною заявою про стягнення грошових коштів надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів (т.1, а.с.13-15).

13 жовтня 2021 року суддя, розглянувши заяву про забезпечення позову, постановила ухвалу про забезпечення позову (т.1, а.с.23-27).

Згідно із постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року ухвала Радехівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року залишено без змін (матеріали оскарження а.145-149).

01 листопада 2021 року суддею постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі (т.1, а.с.35-36).

30 березня 2022 року за вх.№1921 від представника відповідача до суду надійшли пояснення по справі, в яких він зазначає, що відповідач не визнає позов та вважає за необхідне надати такі пояснення. 10 лютого 2020 року дійсно ОСОБА_4 написав розписку про отримання від ОСОБА_3 в позику 12 000 доларів, які зобов`язується повернути до 02 липня 2020 року. Водночас, написання зазначеної розписки як повідомляє відповідач зумовило наступне. Так, 05 лютого 2020 року ОСОБА_4 придбав автомобіль марки AUDI А4, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 . Ця обставина визнається і самим позивачем та підтверджується ним долученою до заяви про забезпечення позову, роздруківкою з мобільного додатка "Автомобільні номера" за результатами пошуку по номеру НОМЕР_3 . Після придбання автомобіля ОСОБА_4 , враховуючи брак вільних коштів зумовлених вартісною покупкою, звернувся до ОСОБА_3 з проханням позичити йому 12 000 (дванадцять тисяч) гонконгських доларів, які за словами відповідача були наявні на той час у позивача. Вже 10 лютого 2020 року ОСОБА_4 отримав в позику від ОСОБА_3 12 000 (дванадцять тисяч) гонконгських доларів, про що склав відповідну розписку. Метою отримання цих коштів ОСОБА_4 було бажання здійснити туристичну поїздку та відвідати місто Гонконг, що розташоване в КНР. Однак, вже в лютому 2020 року із засобів масової інформації стало відомо про перші смерті в м. Гонконг через масове поширення коронавірусної інфекції, у зв`язку з цим поїздка відповідача у це місто стала неможливою. Не зазначення відповідачем у своїй розписці родових ознак валюти, як стверджує ОСОБА_4 , було використано позивачем проти нього при поданні позовної заяви про стягнення з нього 12 000 доларів США, а не 12 000 гонконгських доларів. Враховуючи це відповідач не визнає позовних вимог в частині стягнення з нього саме 12 000 доларів США та 454,19 доларів США як 3 % річних від суми боргу, оскільки валютою боргу є гонконгський долар, а не долар США. З огляду на викладене, сторона відповідача вважає, що грошові кошти, які є предметом позики, не визначені та позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження своїх позовних вимог. Доводи позивача про те, що спірні кошти він надавав саме у доларах США не лише нічим не підтверджені, але є й необґрунтованими.

Щодо витрат на правову допомог у розмірі 20 000 грн, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, сторона відповідача вважає, що позивач не надав жодних доказів, що підтверджують реально понесених витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн, а також доказів які підтверджують, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Враховуючи викладене та керуючись нормами ЦПК України, просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в загальному розмірі 12454,19 доларів США - відмовити в повному обсязі (т.1, а.с.94-97).

08 червня 2022 року за вх.№3341 від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких представник позивача зазначив, що при ознайомленні з матеріалами справи 04.05.2022 адвокатом Огородником О.І. було з`ясовано, що відповідач не подав відзив у справі, натомість 30 березня 2022 року його представник подав письмові пояснення у справі, в яких ствердив про начебто отримання відповідачем у справі позики у валюті гонконгський долар. За твердженням представника позивача, даний факт не відповідає дійсності. У позивача та його дружини чи інших членів сім`ї ніколи не було у власності вказаної у поясненнях валюти. Відтак, і надати її в позику позивач не міг. Більше того, позика в сумі 12000,00 доларів США внесена у декларацію державного службовця - дружини позивача ОСОБА_5 за 2020 рік, яка долучена до матеріалів справи як доказ у судовому засіданні 04.05.2022, що додатково підтверджує доводи позовної заяви та спростовує позицію адвоката відповідача. Окрім цього, зважаючи на нові обставини, зокрема, визнання боргу, однак заперечення отримання позики в доларах США, представник позивача вважає за доцільне долучити додаткові документи, які підтверджують надання позики саме в доларах США та спростовують аргументи представника відповідача. Це, зокрема, декларація дружини позивача ОСОБА_5 за 2019 рік, в якій відсутні заощадження сім`ї позивача у гонконгських доларах. Крім цього, на адвокатський запит ОСОБА_1 №28 від 20.05.2022 року було отримано лист Національного Банку України від 26.05.2022 року №31-0008/36907, з якого вбачається, що протягом 2019 - 2021 років загальна сума операцій купівлі-продажу у гонконгських доларах склала 410 доларів, тобто в межах всієї Львівської області ніхто не купив та не продав суму гонконгських доларів, про яку йде мова у поясненнях адвоката відповідача. Окрім цього, представник позивача зазначив, що позивач чи його дружина жодного разу в житті не здійснювали туристичних поїздок до Гонконгу, щоб мати можливість у цих поїздках здійснити придбання спірної валюти - гонконгського долара.

Також представник позивача звернув увагу на те, що відповідно до інформації, отриманої адвокатом Огородник 0.І. з відкритих джерел, впродовж 2019 - 2020 років у Гонконгу відбувалися масові заворушення та протести, що теж не сприяло туристичним подорожам до Гонконгу та ставить під сумнів план відповідача щодо заявленої його адвокатом туристичної подорожі до Гонконгу. Також з кінця 2019 - січня 2020 року у світі розпочалася пандемія хвороби ковід 19, причому розпочалася вона саме з Китаю, поруч з яким розміщується Гонконг, тому у відкритих джерелах є, окрім іншого, статистика по хворих на ковід 19 в Гонконгу з 02.03.2020 року. Окремо представник позивача зауважив, що відповідач не надав жодного доказу про планування ним туристичної подорожі, зокрема, підтвердженням запланованої подорожі міг би бути договір про надання туристичних послуг, документи, які підтверджують бронювання готелю чи квартири, авіаквитків, звернення до посольства за отриманням візи тощо (т.1, а.с.209-211).

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд постановити рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Звертав увагу суду, що докази, які подані представником відповідача в судовому засіданні скріншоти переписки не можуть бути належним доказом по справі, оскільки електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу, відповідно до вимог ст.100 ЦПК України. Оскільки відповідачем докази належно не оформлені, тому не можуть братися судом до уваги.

Представник відповідача позовні вимоги в частині договору позики не заперечує, лише заперечує вид валюти, оскільки відповідач у позивача отримав позику 12 000 (дванадцять тисяч) гонконгських доларів. Метою отримання коштів була поїздка до м.Гонконг, проте поїздка стала неможливою, бо відбулися перші смерті по інфекції короновірусу. Громадянам України для поїздки до м.Гонконг непотрібно візи, вони мають право перебувати у м.Гонконг без візи у строк, що не перевищує чотирнадцять днів. Щодо купівлі валюти, то така могла бути придбана не лише у Львівській області, тому посилання на лист Національного банку в даній справі не спростовує тверджень відповідача, що така валюта могла були придбана в іншій області.

Вислухавши пояснення представника позивача, позицію представника відповідача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд встановив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов 10 лютого 2020 року відповідач видав розписку позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем 12 000 доларів зі строком повернення до 2 липня 2020 року - оригінал розписки (постанова ВС від 29.06.2021 №201/11388/17) (т.1, а.с.8, а.с.9 том ІІ оригінал розписки).

На підтвердження валюти позики представник позивача подав суду роздруківку Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - ОСОБА_5 за 2020 рік. Так, із декларації видно, що в розділі 12 «Грошові активи» за №2 задекларовано позику надану її чоловіком - ОСОБА_3 громадянину ОСОБА_4 у розмірі 12 000 доларів США (т.1, а.с.123-194).

З роздруківки Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - ОСОБА_5 за 2019 рік, констатовано, що у сім`ї позивача у звітному році відсутні заощадження в гонконгських доларах (т.1, а.с.212-261).

З копії листа Національного Банку України від 26.05.2022 року №31-0008/36907, на адвокатський запит ОСОБА_1 №28 від 20.05.2022 року, видно, що протягом 2019 - 2021 років загальна сума операцій купівлі-продажу гонконгського долара в межах Львівської області склала 410 доларів (т.1, а.с.262,263).

Також допитана в судовому засіданні 8 червня 2022 року свідок ОСОБА_5 суду показала, що у лютому 2020 року відповідач отримав позику у її чоловіка у доларах США. Будучи на посаді державного службовця вона щороку заповнює Декларацію про доходи, та вказані кошти були задекларованими у Декларації за 2020 рік. У м.Гонконг ні вона, ні її чоловік позивач по справі не виїжджали та не планували туди їхати. Заощаджень у гонконгських доларах у них також не було. Чоловік має свій дохід та мав можливість надати позику. Комунікація була повстіно із відповідачем, проте кошти він так і не повернув. Відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем, ввійшов до нього у довірі та отримав кошти на придбання автомобіля. Від відповідача не чула, що останній збирався у поїздку до м.Гонкога. Не довіряти показам свідка у суду немає підстав (т.1, а.с.275).

Таким чином, вимоги щодо повернення грошових коштів у строки, зазначені у вищевказаному договорі відповідачем не виконані.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року по справі №500/1755/17 (провадження № 61-1899св20).

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.

Судом встановлено, що розписка написана відповідачем власноручно і ця обставина ним не заперечується.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої станні 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, а відповідач отримав від позивача 12000 доларів США, що підтверджується розпискою від 10.02.2020, яка написана відповідачем власноручно, показами свідка та іншими доказами, що є в матеріалах справи.

Таким чином, оскільки відповідачем добровільно не повернуто позивачу борг згідно із розпискою від 10.02.2020, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та відповідно підлягають до задоволення.

За положеннями частини другої ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми Закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525,526,599,611,625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша ст.612 ЦК України).

Оскільки в розписці строк повернення позики визначений 2 липня 2020 року, відповідач у встановлені строки позику позивачу не повернув, позов про стягнення коштів позивачем пред`явлено 12 жовтня 2021 року, тому має місце прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Позивач подав розрахунок і ставить вимогу про стягнення трьох відсотків річних за період з 3 липня 2020 року до 6 жовтня 2021 року, тому суд в межах позовних вимог вирішує позовні вимоги в частині стягнення 3 відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання:

за період з 03 липня 2020 року до 31 грудня 2020 року (днів: 182) сума 3% річних становить 179,5 доларів США (12 000 х 3 х 182 / 365 / 100), які підлягають стягненню із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ;

за період з 01 січня 2021 року до 6 жовтня 2021 року (днів: 279) сума 3% річних становить 275,17 доларів США (12 000 х 3 х 279 / 365 / 100), які підлягають стягненню із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до наданого стороною позивача розрахунку встановлено, що представник позивача правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики за період з 03 липня 2020 року до 06 жовтня 2021 року у розмірі 454,19 доларів США. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача 3 відсотки річних від простроченої суми заборгованості за період з 03 липня 2020 року до 06 жовтня 2021 року в розмірі 454,19 доларів США підлягають до задоволення.

Інші доводи учасників справи на висновки суду не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закуону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Оскільки відповідачем електронні докази подані з порушенням норм Закону, не заявлено клопотання про відкладення розгляду справи та подачу таких з дотриманням вимог законодавства, суд не приймає вказані докази по справі як допустимі (а.с.2-8 том ІІ).

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Щодо вимоги представника позивача про стягнення з відповідача в користь позивача судових витрат по справі, які позивач понесла у зв`язку із розглядом справи, суд зазначає наступне.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрім іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з позовної заяви та заяви про розподіл судових витрат від 8.06.2022 представник позивача просить стягнути з відповідача в користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 гривень (т.1, а.с.1-4,272-272 зворот).

Відповідно до вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наявність доказів фактичного здійснення позивачем витрат в розмірі 20000 гривень, що підтверджують такі документи:

- копія Договору №30/2020 про надання професійної правничої допомоги від 02.12.2020 (т.1, а.с.11-11 зворот);

- ордер на надання правничої (правової) допомоги, серія ВС №1099087 від 07.10.2021 (т.1, а.с.12);

- копія додатка №1 до Договору №30/2020 про надання професійної правничої допомоги від 02.12.2020, укладеного 20.01.2021, з якого вбачається, що гонорар адвоката в цій справі є фіксованим та становить 20000 гривень за надання усіх послуг представника клієнта в Радехівському районному суді Львівської області (т.1, а.с.273);

- копія Акта №1 про надані послуги згідно Договору №30/2020 про надання професійної правничої допомоги від 02.12.2020, підписаного позивачем та представником позивача 30.05.2022, з якого видно, що сторони Акту підтверджують, що гонорар, щодо якого складено цей акт, оплачено клієнтом в повному розмірі до підписання цього акту в готівковий спосіб (т.1, а.с.274).

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про забезпечення позову, письмові пояснення по справі, заява про розподіл судових витрат тощо. Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені та в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 20000 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Разом з тим, в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Схожий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18.

За наявності доказів здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд має можливість здійснити розподіл судових витрат в цій частині.

Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а відтак є підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень.

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 3735 гривень 72 копійки, а саме: 3281,72 грн (судовий збір, сплачений за подання позовної заяви) + 454 грн (судовий збір, сплачений за подання заяви про забезпечення позову).

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258-259,263-265,279 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: Львівська область, Червоноградський район, с. Тетевчиці) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики згідно розписки від 10.02.2020 року в сумі 12000,00 доларів США (дванадцять тисяч доларів США 00 центів) та 3% річних в сумі 454,19 доларів США (чотириста п`ятдесят чотири долари США 19 центів).

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: Львівська область, Червоноградський район, с. Тетевчиці) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 3735 гривень 72 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: Львівська область, Червоноградський район, с. Тетевчиці) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень.

В силу положень ч.7 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову згідно ухвали про забезпечення позову від 13 жовтня 2021 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 червня 2022 року.