ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1269/22 Справа № 214/6975/15-ц Головуючий у першій інстанції: Попов В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.,

при секретарі Сахарову Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 01 липня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олександрович, про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 01.10.2007 року між ним та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №DN80FI00000157, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредит в розмірі 61640,50 доларів США строком до 30.09.2032 року, а позичальник зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним в строки та порядку, встановлених договором. Забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором є порука ОСОБА_2 за договором поруки. Так, банк свої зобов`язання виконав, видавши кредит в обумовленому сторонами розмірі 61640,50 доларів США, натомість позичальник покладені на неї обов`язки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 03.08.2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 45595,46 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом 39707,37 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 3820,22 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1464,13 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань 603,74 доларів США. Тому позивач просив стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказану заборгованість в загальному розміру 45595,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 962976,12 грн.

Відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01.10.2007 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було підписано кредитний договір за №DN80FI00000157. Договір було підписано сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. Відповідно до п.п.1.1, 2.1.1 договору, банк зобов`язався надати кредит споживачу для споживчих цілей в сумі 61640,50 доларів США, проте навмисно не вказав в оспорюваному договорі дату видачі кредитних коштів. Свій екземпляр договору вона отримала від банку лише в день його підписання, що саме по собі робить неможливим належне ознайомлення позичальника з умовами договору. Підписання нею такого договору в редакції, запропонованій банком, стало наслідком допущення численних порушень норм закону та її прав як позичальника і споживача фінансових послуг. Так, банк не провів з нею переддоговірної роботи, не надав в письмовій формі повної та достовірної інформації, яку повинен був надати до підписання договору. Аналізом змісту кредитного договору встановлено, що в його змісті відсутні встановлені законом обов`язкові істотні умови, необхідні для його укладення, зокрема: банк не надав позичальникові інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надав детальний розпис сукупної вартості кредиту, вартості усіх супутніх послуг, графік платежів; банк не попередив позичальника про валютні ризики під час виконання умов кредитного договору, які несе споживач; банк зобов`язаний був отримати від неї як позичальника письмове підтвердження про ознайомлення з такою інформацією, чого насправді не вчинив. На її переконання, правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Щодо надання кредитних коштів, ОСОБА_1 зазначила, що банк не надав жодних санкціонованих первинних бухгалтерських документів на підтвердження отримання нею кредитних коштів, сплати нею кредиту та процентів. Посилаючись на ч. 1 ст. 1051, ч. 1 ст. 216 ЦК України, ОСОБА_1 вважає, що оскільки грошові кошти за кредитним договором вона не отримала, тобто банк свої зобов`язання не виконав за договором, тому правочин не створює жодних юридичних наслідків, що визначає можливість визнання його недійсним. На її переконання, сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Щодо підписання договору з боку банку представником в особі регіонального директора ТОВ «Перша українська фінансова компанія» Циганок Р.В., то за умовами довіреності він мав право лише укладати забезпечувані договори, а відтак укладення кредитного договору вчинено з перевищенням повноважень, що визначає недійсність як основного (кредитного), так і забезпечуваного (іпотечного) зобов`язань в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України. Тому позивачка за зустрічним позовом, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним кредитний договір №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та визнати недійсним договір іпотеки №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 155-160 т.2).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 01 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено (а.с. 250-261 т.2).

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог банку (а.с. 263-267 т.2).

Також з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, зобов`язання вчинити певні дії, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про задоволення цієї частини позовних вимог (а.с. 16-23 т.3).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 01 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діяло ТОВ «Перша українська фінансова компанія», (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №DN80FI00000157, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом зарахування на рахунок позичальника, відкритий у кредитора, та видачі готівки через касу банку на строк з 01.10.2007 року по 30.09.2032 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 61640,50 доларів США на наступні цілі: 43000,00 доларів США придбання нерухомості, 3010 доларів США сплату одноразової комісії, 15630,50 доларів США сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 13-15 т.1).

Згідно пункту 1.1 вказаного вище договору, сторони погодили, зокрема, сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Також у пункті 1.1 кредитного договору №DN80FI00000157 визначено, що погашення заборгованості за договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати кошти (щомісячний платіж) у сумі 568,52 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Періодом сплати визначено з «20» по «27» число кожного місяця.

Відповідно до п. 2.2.3 кредитного договору №DN80FI00000157від 01.10.2007 року позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду згідно п.п. 1.1, 6.2, даного договору.

За змістом п. 4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 (поручитель) 01 жовтня 2007 року укладено договір поруки №DN80FI00000157, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №DN80FI00000157від 01.10.2007 року (а.с. 16 т.1).

За змістом пункту 2 договору поруки №DN80FI00000157від 01.10.2007 року, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, за кредитним договором №DN80FI00000157від 01.10.2007 року, станом на 03.08.2015 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 45595,46 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом 39707,37 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 3820,22 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1464,13 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань 603,74 доларів США (а.с. 4-8 т.1).

09 серпня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» направлено на адресу позичальника та поручителя повідомлення від 05.08.2015 року, в якому, зокрема, повідомив про наявність простроченої заборгованості та просив у термін не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість; також у даному повідомленні зазначено, що у разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк, на підставі ст. 1050 ЦК України, банк вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а.с. 10, 11-12 т.1).

Також судом було встановлено, що поручитель ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №1557, складеного 27.09.2012 року Саксаганським відділом РАЦС Криворізького міського УЮ у Дніпропетровській області (а.с. 75 т.1).

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили (а.с. 217-218 т.2).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Судом встановлено, що банком було змінено дату остаточного повернення кредиту та строку кредитування шляхом направлення 09.08.2015 року позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту з вимогою, у випадку непогашення простроченої заборгованості у термін не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення, здійснити повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а.с. 10, 11-12 т.1).

Отже, дата остаточного погашення кредиту, змінена банком у зв`язку з направленням позичальнику вимоги, з врахуванням строків пересилання поштової кореспонденції, настала не пізніше 20.08.2015 року.

Колегія звертає увагу, що позивачем здійснено нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом на суму 3820,22 доларів США по 03.08.2015 року, тобто в межах строку кредитування.

Крім того, згідно змісту позовних вимог, позивачем нарахована заборгованість за комісією за користування кредитом в розмірі 1464,13 доларів США (а.с. 4-8 т.1).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитний договір №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Пунктом 1.1 кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.20.2007 року встановлено, зокрема, сплату позичальником одноразової комісії у розмірі 3010 доларів США, а також сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

За положеннями пункту 6.2 вказаного вище договору, при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку; при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати; сплата винагороди здійснюється в гривні; у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За змістом пункту 2.2.3 кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року, позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду згідно п. 1.1, п. 6.2 цього договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нараховувалась заборгованість по комісії 01.10.2007 року (одноразова згідно п. 1.1) в сумі 3010,00 дол. США, а також з жовтня 2007 року по липень 2015 року щомісячно в сумі 147,23 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-8 т.1).

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення вищевказаного кредитного договору, дано визначення терміну послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як оплата винагороди за надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання кредиту, у зв`язку із укладенням кредитного договору, відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту - позичальнику.

Більше того, у кредитному договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року взагалі не обґрунтовано сплата позичальником одноразової комісії на суму 3010,00 дол. США, що передбачена у пункті 1.1 цього договору.

Отже, відповідно до приписів статті 215 ЦК та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, зазначений вище пункт правочину 1.1 щодо встановлення обов`язку позичальника сплатити одноразову комісію у розмірі 3010,00 дол. США та щомісячної комісії в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту (винагорода за надання фінансового інструменту) є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребують визнання їх недійсними.

Виходячи з викладеного, встановивши, що пунктом 1.1кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року позичальнику було встановлено сплату одноразової комісії в сумі 3010,00 дол. США та щомісячну комісію (винагороду за надання фінансового інструменту) в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту; приймаючи до уваги, що надання інших послуг за вказані комісії умовами кредитного договору не погоджено, - колегія дійшла висновку, що зазначений вище пункт правочину щодо встановлення одноразової (3010,00 дол. США) та щомісячної комісії в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним в цій частині.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 1464,13 дол. США.

Судом також встановлено, що зі сплачених позичальником грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, позивачем було зараховано 12817,20 дол. США на погашення комісії, умова нарахування якої є нікчемною з моменту укладення договору, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості (а.с. 4-8 т.1).

За змістом пункту 3.3 кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року, зокрема, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом.

За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає до стягнення на користь позивача, колегія відраховує зазначену вище суму сплаченої комісії (12817,20 дол. США), з урахуванням погодженої черговості у пункті 3.3 кредитного договору, від встановленого станом на 03.08.2015 року розміру пені (603,74 доларів США), процентів за користування кредитом (3820,22 доларів США), та частини тіла кредиту на суму 8393,24 дол. США (12817,20 дол. США - 603,74 доларів США - 3820,22 доларів США = 8393,24 дол. США).

Крім того, судом встановлено, що згідно змісту розрахунку заборгованості, банком безпідставно нараховано до заборгованості за тілом кредиту, окрім погодженого розміру кредитних коштів на придбання нерухомості у розмірі 43000,00 доларів США, одноразову комісію в сумі 3010,00 доларів США, що в загальному становить 46010,00 дол. США.

Отже, обґрунтований розмір заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 28304,13 дол. США, виходячи із розрахунку (нарахована банком заборгованість по тілу 39707,37 дол. США - розмір одноразової комісії 3010,00 доларів США, частина сплаченої позичальником щомісячної комісії - 8393,24 дол. США).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши укладення між сторонами кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року та отримання за його умовами позичальником кредитних коштів; враховуючи неналежне виконання відповідачкою своїх зобов`язань, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року заборгованості, станом на 03.08.2015 року, у розмірі 28304 (двадцять вісім тисяч триста чотири) дол. США 13 центів, що є тілом кредиту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені у сумі 603,74 доларів США, комісії за користування кредитом у розмірі 1464,13 доларів США та частини заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8393,24 доларів США необхідно відмовити з наведених вище підстав.

Заперечення відповідачки тим, що вона не отримувала кредитних коштів, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Судом було встановлено, що цільове призначення кредитних коштів у розмірі 43000,00 доларів США за умовами кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року, було погоджене для придбання позичальником нерухомості (п. 1.1 договору).

01 жовтня 2007 року, тобто в день укладення кредитного договору, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. за реєстровим номером 10367 (а.с. 161 т.2).

Згідно пункту 5 вказаного вище договору купівлі-продажу, зокрема, продаж квартири вчинено за 217150,00 грн., що по курсу НБУ станом на 01.10.2007 року 5,05 грн. еквівалентно 43000,00 дол. США, які за домовленістю сторін даного договору, покупець сплатить продавця за рахунок кредитних коштів, що одержані покупцем в банківській установі не пізніше 01.10.2007 року.

Крім того, між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діяло ТОВ «Перша українська фінансова компанія», 01 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки №DN80FI00000157, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року, іпотекодавцем надано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. за реєстровим номером 10370 (а.с. 164-166).

Більше того, позичальник систематично тривалий час з 22.10.2007 року по 01.06.2015 року здійснювала внесення коштів на погашення заборгованості за кредитним договором №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року, що свідчить про тривале виконання нею умов вказаного договору та, відповідно, визнання його умов, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-8 т.1).

Отже, судом достовірно встановлено факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 43000,00 дол. США за умовами кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року.

Відповідачкою за первісним позовом до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.153-157 т.1).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність - в один рік, згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, відносно неустойки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Між тим, частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Встановлено, що даний позов пред`явлений до суду 04.09.2015 року, що підтверджується копією поштового конверту (а.с. 24 т.1).

З детального розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що позичальник систематично щомісячно вносила кошти на погашення заборгованості по вересень 2014 року включно (а.с. 8 т.1), а також здійснила останні платежі на суму 200,00 дол. США 24.01.2015 року та 344,38 дол. США 01.06.2015 року (а.с. 8 т.1).

Тобто, відбувалось переривання строку позовної давності (в тому числі, річного щодо неустойки), у зв`язку з добровільною сплатою позичальником заборгованості за кредитним договором.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги систематичне переривання перебігу строку позовної давності по червень 2015 року, загальний трирічний та спеціальний річний строки позовної давності позивачем за первісним позовом не пропущено.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року та договору іпотеки №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року, зобов`язання вчинити певні дії, колегія зазначає наступне.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

За змістом пункті д частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як було встановлено вище, пункт 1.1 кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 в частині встановлення одноразової (3010,00 дол. США) та щомісячної комісії в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним в цій частині.

Разом з тим, оспорюваний кредитний договір №DN80FI00000157 від 01.10.2007 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, валюту кредитування, розміру тіла кредиту, порядок та розмір процентної ставки за його користування, строк кредитування, передбачений розмір коштів на сплату страхових платежів, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, тощо.

Позивачка за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому систематично виконувала його умови в період з дати його укладення до вересень 2014 року включно, що стверджується розрахунком заборгованості; кожен аркуш кредитного договору підписаний особисто ОСОБА_1 , що нею не оспорюється (а.с. 13-15 т.1).

Отже, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та порушення положень статей 12, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка за зустрічним позовом не довела введення її в оману під час укладення договору, оскільки перед його підписанням мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно їх підписала.

Що стосується посилання позивачки за зустрічним позовом на те, що договір від імені банку підписано особою без достатніх повноважень, колегія суддів зазначає наступне.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61- 2417сво19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

Із зустрічних позовних вимог не вбачається та не встановлено яким чином порушені права ОСОБА_1 , у зв`язку з укладенням (підписанням) кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 від імені банку за довіреністю - представником ТОВ «Перша українська фінансова компанія», враховуючи, що банк зі своєї сторони виконав умови цього договору, надавши позичальнику кредитні кошти на придбання нерухомості.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №185/883/17 (провадження №61-12798св19).

Виходячи з викладеного, встановивши, що при укладанні оспорюваного договору сторонами погоджені всі істотні умови договору, форма і зміст договору відповідають положенням ст.ст. 215, 203 ЦК України, колегія дійшла висновку про відсутність підстав, за викладених обставин, для визнання кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року недійсними.

Враховуючи, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року та зобов`язання приватного нотаріуса Дацко Я.О. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, є похідними від визнання недійсним кредитного договору, вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого банком судового збору при поданні первісного позову (14444,64 грн.) та апеляційної скарги (21666,96 грн.) пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 22414,47 грн. (36111,60 грн. х 62,07%), що підтверджується платіжними дорученнями від 18.08.2015 року та від 27.07.2021 року (а.с. 1 т.1, 268 т.2).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг сторін, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 01 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () за кредитним договором №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року заборгованість, станом на 03.08.2015 року, у розмірі 28304 (двадцять вісім тисяч триста чотири) дол. США 13 центів, що є тілом кредиту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року та договору іпотеки №DN80FІ00000157 від 01.10.2007 року, зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судові витрати в розмірі 22414 (двадцять дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 47 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова