Ухвала

Іменем України

30 червня 2022 року

м. Київ

справа № 442/3297/21

провадження № 61-5078ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 травня 2022 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивований тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору позики від 06 квітня 2018 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 625 000 грн, які останній зобов`язався повернути до 09 червня 2018 року, шляхом щотижневого, кожного четверга, повернення 70 000 грн. Відповідач не повернув грошей, чим порушив умови договору.

У пункті 6 договору позики передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань, позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням індексу інфляції.

ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_1 :

629 375 грн - основного боргу;

пеню в розмірі 72 619 грн;

інфляційні втрати у розмірі 4 375,00 грн;

3 % річних у розмірі 57 235,70 грн;

судові витрати в справі.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду в складі судді Черняка В. В., від 14 грудня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою у розмірі 759 229,70 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 06 квітня 2018 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір позики грошей, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 641. За умовами цього договору, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 625 000 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 09 червня 2018 року. Проценти за користування позикою сторони не встановлювали. Матеріали справи не містять будь-яких доказів повернення позивачем позики.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду в складі судді Черняка В. В., від 01 лютого 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто пункт 1 статті 6 Конвенції, а також статті 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними. З огляду на те, що підставами скасування заочного рішення є поважність неявки в судове засідання відповідача та наявність істотних доказів у справі в обґрунтування заперечень проти вимог позивача, за відсутності зазначених обставин у сукупності, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, отже, у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відповідача слід відмовити.

Постановою Волинського апеляційного суду від 04 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ковальовим С. В. задоволено частково, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2021 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою у розмірі 759 229,70 грн та 7 592,30 грн судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судові повістки, які надсилались відповідачу на адресу, зазначену в позовній заяві (останнє відоме місце проживання), повернуті із відміткою «за закінченням терміну зберігання», відомості про повідомлення представника відповідача про судове засідання на 14 грудня 2021 року в матеріалах відсутні, тому висновок суду про те, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, суперечить приписам статті 130 ЦПК України. 24 вересня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву. У судових засіданнях 29 вересня 2021 року, 27 жовтня 2021 року, 19 листопада 2021 року брав участь представник відповідача ОСОБА_2 , надавав пояснення, заявляв клопотання. Не врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції, всупереч вимог пунктів 1,2,3 частини першої статті 280 ЦПК України, постановив заочне рішення. Ураховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України.

Апеляційний суд вказав, що 06 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець ОСОБА_3 передав позичальнику ОСОБА_1 625 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 09 червня 2018 року. Згідно з пунктом 2 договору позики, договір безпроцентний. Пунктом 3 договору позики передбачено, що позичені кошти позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 09 червня 2018 року. Повернення грошових коштів буде здійснюватися готівкою щочетверга кожного тижня, у сумі не менше 70000 грн. У пункті 6 договору позики сторони передбачили, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. Встановивши, що одержаних в позику коштів відповідач не повернув, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути на виконання договору позики борг у розмірі 625 000 грн. Апеляційний суд погодився з порядком та розміром нарахування пені у наданому позивачем розрахунку, згідно з яким розмір неустойки становить 72 619 грн. Відповідно до статті 625 ЦК України на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 57 235,70 грн та індекс інфляції у розмірі 4 375 грн.

Аргументи апеляційної скарги щодо наявності у суду першої інстанції підстав для зупинення провадження у справі апеляційний суд відхилив, оскільки наведені представником відповідача обставини, а саме, відсутність відомостей про місце знаходження відповідача, обмеження повноважень представника відповідача, не віднесені нормами статей 252, 253 ЦПК України до підстав зупинення провадження в цивільній справі. Посилання в апеляційній скарзі на те, що «розшук відповідача передбачений пунктом 4 частини 1 статті 252 України», суперечить змісту цієї норми. Зокрема, зміст статті 252 ЦПК України визначений як «Право суду зупинити провадження у справі». Згідно з пунктом 4 частини першої цієї статті, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках розшуку відповідача у разі неможливості розгляду справи за його відсутності. Представником відповідача не надано суду доказів про неможливість розгляду справи без особистої присутності відповідача, а наявні в матеріалах справі докази є достатніми для розгляду справи по суті та не дають підстав для висновку про неможливість розгляду справи у відсутності відповідача.

Апеляційний суд вказав, що нотаріально посвідчений договір позики, укладений між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 є чинним, не оспорений з підстав, передбачених законом, тому аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач не позичав у позивача грошей, є безпідставними. Нотаріально посвідчений договір підтверджує право позивача ОСОБА_3 вимагати від відповідача ОСОБА_1 виконання його умов, є дійсним та достовірним документом, який підтверджує наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, факт укладення договору позики і його умов. За таких обставин доводи представника відповідача про необхідність допиту, як свідка, батька відповідача для з`ясування правовідносин між сторонами не ґрунтуються на вимогах закону. Долучений до матеріалів справи протокол допиту в рамках досудового розслідування як свідка позивача ОСОБА_3 щодо обставин укладення договору позики є неналежним доказом у зв`язку з таким.

ОСОБА_1 06 червня 2022 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 травня 2022 року, в якій просить оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволення позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 10 червня 2022 року ці недоліки було усунуто.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження. Клопотання мотивовано тим, що 04 травня 2022 року було проголошено резолютивну частину оскарженої постанови апеляційного суду, а копія повного судового рішення отримано представником відповідача через підсистему «Електронний суд» в особистому кабінету 07 травня 2022 року. На підтвердження указаних обставин суду надано роздруковані з особистого кабінету копію постанови Волинського апеляційного суду від 04 травня 2022 року та довідку Волинського апеляційного суду від 10 травня 2022 року, згідно якої у зв`язку із наказом голови суду від 25 березня 2022 року № 09.9/15 «Про економію матеріально-технічних ресурсів та енергоносіїв суду в умовах воєнного стану» копія постанови від 04 травня 2022 року у справі № 161/10128/21 учасникам справи не надсилається і учасникам справи роз`яснено право отримання копії судового рішення, зокрема через підсистему «Електронний суд».

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року в справі № 678/364/15-ц. Так в даній постанові зроблено висновок про те, що належними та допустимими доказами в справі про укладення договору позики є наявність матеріалів кримінального провадження, матеріали кримінального провадження взяті до уваги, як доказ укладення договору позики між сторонами. Тому в даному випадку матеріали кримінального провадження необхідно взяти до уваги, як доказ відсутності договору позики між сторонами і визначити іншу правову природу взаємовідносин сторін спору. Вказує, що апеляційний суд дав неправильну оцінку, дослідженим в судовому засіданні матеріалам з кримінального провадження внесеного до ЄРДР за номером 0001484 від 24 квітня 2018 року. Між тим відповідно до протоколу допиту свідка - позивача ОСОБА_3 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України грошове зобов`язання між ним та ОСОБА_1 були зовсім іншими ніж передбаченими договором позики. Ніяких коштів він ОСОБА_1 не позичав.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 06 квітня 2018 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 641.

Відповідно до договору від 06 квітня 2018 року позикодавець ОСОБА_3 передав позичальнику ОСОБА_1 625 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 09 червня 2018 року.

У договорі позики передбачено, що:

договір безпроцентний (пункт 2 договору);

позичені кошти позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 09 червня 2018 року. Повернення грошових коштів буде здійснюватись готівкою щочетверга кожного тижня, у сумі не менше 70 000 грн (пункт 3 договору);

за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції (пункт 6 договору).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що одержаних в позику коштів відповідач не повернув, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року в справі № 678/364/15-ц (провадження № 61-23758св18) колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин (зокрема, вчинення усного договору позики).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 04 травня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков