Постанова

Іменем України

29 червня 2022 року

м. Київ

справа № 201/13270/19

провадження № 61-4525св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Хеопс А»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М., від 20 квітня 2022 року.

Короткий зміст заявлених позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Хеопс А», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, АТ КБ «ПриватБанк»,про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона від самого народження проживала разом з батьками у квартирі бабусі АДРЕСА_1 . Батько і мати не мали власного житла і були зареєстровані у цій квартирі з 07 вересня 1999 року.

Позивачка зазначала, що згодом батько ОСОБА_2 придбав будинок по АДРЕСА_2 за договорами купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року та від 03 березня 2007 року, а у січні 2008 року приватизував земельну ділянку під указаним домоволодінням площею 0,1000 га, і отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 21 січня 2008 року.

Стверджувала, що з березня 2007 року вона з батьками і старшою сестрою проживала у домоволодінні АДРЕСА_2 без реєстрації. Через два роки батькові для комерційної діяльності знадобились кошти, а тому він продав домоволодіння і земельну ділянку на користь ТОВ «Хеопс А» за договорами купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року.

Посилаючись на те, що іншого нерухомого майна на момент продажу домоволодіння у неї не було, у зв`язку з відчуженням будинку змінився звичний уклад її життя, батько продав житловий будинок без врахування її інтересів як дитини, без дозволу органів опіки та піклування, позивачка просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 139; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:336:0038, укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 140.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції та інших судових рішень

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Наумова О. С. від 02 березня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_2 , укладений 10 лютого 2009 року між

ОСОБА_2 і ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 139.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:336:0038, укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 140. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, укладаючи правочини щодо відчуження нерухомого майна діяв недобросовісно, зазначаючи ті обставини, що право користування будинком дитина не має, а тому відчужувач і не отримав згоди органу опіки та піклування. Таким чином спірне домоволодіння та земельна ділянка продані батьком без дозволу органу опіки та піклування, хоча позивачка мала право користування цим житлом, яке було втрачене внаслідок цього продажу, але в силу свого віку не могла у повній мірі здійснювати свого волевиявлення, тому укладення оспорюваних правочинів призвело до звуження майнового права позивачки, порушення охоронюваного законом інтересу дитини щодо користування жилим приміщенням, порушення гарантій збереження права дитини на житло.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме приписи частини першої статті 369 ЦПК України, оскільки справа може бути розглянута судом апеляційної інстанції у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами лише у випадку, якщо позивачем заявлені вимоги виключно майнового характеру і розмір ціни позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Якщо ж у справі заявлені вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачка зазначала, що від самого народження проживала разом зі своїми батьками у квартирі АДРЕСА_1 , її батьки були зареєстровані у вказаній квартирі з 07 вересня 1999 року, з березня 2007 року вона проживала у спірному домоволодінні без реєстрації. Враховуючи, що батьки позивачки та позивачка були зареєстровані за іншою адресою, підстави вважати, що спірними договорами купівлі-продажу порушено право позивачки на користування спірним житлом відсутні.

Узагальнені доводи касаційної скарги

17 травня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначила неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 343/774/15-ц, від 20 березня

2019 року у справі № 1612/2343/12, від 11 квітня 2019 року у справі

№ 357/12463/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц,

від 05 лютого 2020 року у справі № 753/17720/18, від 04 листопада

2020 року у справі № 642/1491/17, від 21 липня 2021 року у справі

№ 761/47244/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази. Також заявниця посилається на те, що суд апеляційної інстанції помилково розглянув справу у порядку письмового провадження, не повідомивши її про час та місце розгляду справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця вказує, що у матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують факт проживання її та її батьків у домоволодінні по АДРЕСА_2 , які суд першої інстанції залишив поза увагою. Звертає увагу, що домоволодіння було відчужено її батьком у порушення її інтересів, як неповнолітньої особи, за відсутності на це дозволу органу опіки та піклування. При цьому батько не повідомив нотаріуса про проживання у спірному будинку дитини, фактично позбавив її постійного місця проживання.

Позивачка вказує, що при вирішенні спору суд апеляційної інстанції не врахував, що банком не було надано жодних доказів, що на момент укладення спірних договорів вона та її батьки не проживали по АДРЕСА_2 . Посилається на те, що хоч її батьки і були зареєстровані за іншою адресою, однак фактично із дітьми проживали по АДРЕСА_2 . Зазначає, що ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації, як і не пов`язує місце проживання дитини з місцем реєстрації її батьків, оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції не навів доказів на підтвердження того, що сім`я не проживала у спірному домоволодінні.

Також заявниця вказує на те, що апеляційний суд розглянув справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, без їх виклику. Заявниця стверджує, що не була повідомлена про час і місце розгляду справи. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/13270/19.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2022 року справу № 201/13270/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батько позивачки ОСОБА_2 був власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 грудня 2006 року і нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 03 березня 2007 року, а також земельної ділянки під цим домоволодінням для його обслуговування (кадастровий номер :03:336:0038) розміром 0,1000 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 21 січня 2008 року.

10 лютого 2009 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Хеопс А» договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., зареєстрований у реєстрі за № 139.

Того ж дня, 10 лютого 2009 року, ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Хеопс А» договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га за цією ж адресою, кадастровий номер :03:336:0038, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 140.

Суд апеляційної інстанції встановив, що від самого народження позивачка проживала разом зі своїми батьками у квартирі бабусі АДРЕСА_1 . Її батько і матір були зареєстровані у вказаній квартирі з 07 вересня 1999 року. З березня 2007 року позивачка проживала у спірному домоволодінні без реєстрації.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка посилалася на те, що оспорені договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку було укладено з порушенням вимог закону та її прав й інтересів, оскільки була відсутня попередня згода органу опіки і піклування на відчуження об`єкта нерухомого майна, яким мала право користуватись дитина.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» ( у редакції, чинній на час укладення спірних договорів) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону батькам малолітньої дитини та особам, які їх замінюють, вчиняти певні види правочинів щодо її майна й майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другої статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) всупереч правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини правочину щодо відчуження нерухомого майна за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України, статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18) та від 10 березня 2021 року у справі № 362/6156/16-ц (провадження № 61-17460св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачка не довела порушення її прав оспорюваними правочинами, які було укладено її батьком 10 лютого 2009 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що від самого народження ОСОБА_1 проживала разом зі своїми батьками у квартирі АДРЕСА_1 . Батьки позивачки були зареєстровані у цій квартирі з 07 вересня 1999 року.

Враховуючи те, що батьки позивачки були зареєстровані та мали право користування іншим житло, на власний розсуд розпорядилися житловим будинком та земельною ділянкою ще у 2009 році, апеляційний суд дійшов загалом правильного висновку, що позивачкою не надано належних доказів порушення її прав оспореними правочинами. Позивачка не надала належних доказів, що весь час з моменту укладення оспорених правочинів вона була обмежена у праві користування житлом, або ж не мала такого взагалі.

Колегія суддів також бере до уваги, що у відповідності до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ТОВ «Хеопс А» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 28 311 793, 14 грн заборгованості за кредитом, 2 953 863, 75 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 4 049 395, 74 грн пені, 1 000, 00 грн і 1 472 160, 00 грн штрафів за порушення зобов`язань за договором і 240 000,00 грн витрат зі сплати судового збору. Виконавче провадження № 55287648 не закінчено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 201/9979/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ТОВ «Хеопс А», треті особи: АТ КБ «ПриватБанк», Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання договору іпотеки №DNHL від 10 лютого 2009року недійсним, припинення іпотеки та вилучення записів. За вказаним договором іпотеки ТОВ «Хеопс А» передано в іпотеку домоволодіння (загальною площею 137, 5 кв. м) та земельну ділянку (кадастровий номер :03:336:0038), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

Таким чином, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, враховувавши доводи і позицію сторін спору, а також добросовісність позивачки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за встановлених у цій справі обставин.

У той же час слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм ЦПК України слід зазначити наступне.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду 04 жовтня 2021 року було прийнято до свого провадження справу № 201/13270/19 та призначено справу до апеляційного розгляду на 08 грудня 2021 року. Викликано у судове засідання осіб, які беруть участь у справі.

07 жовтня 2021 року сторонам направлено судові повістки (т. 2, а. с. 141). Доказів отримання позивачкою судової повістки про розгляд справи, призначений на 08 грудня 2021 року, матеріли справи не містять. Однак 01 грудня 2021 року на сайті Дніпровського апеляційного суду (судова влада України) було розміщено інформацію щодо виклику у судове засідання ОСОБА_1 .

За клопотанням ОСОБА_2 , поданим до апеляційного суду 07 грудня 2021 року, протокольною ухвалою апеляційного суду від 08 грудня 2021 року відкладено розгляд справи на 12 січня 2022 року. Судові повістки від 09 грудня 2021 року надіслано сторонам. На сайті Дніпровського апеляційного суду було розміщено інформацію щодо виклику у судове засідання ОСОБА_1 у судове засідання на 12 січня 2022 року. Поштова кореспонденція, надіслана на адресу ОСОБА_1 , вказану у всіх процесуальних документах, повернулася із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а. с. 147, 148, 150).

Протокольною ухвалою апеляційного суду від 12 січня 2022 року у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи розгляд справи відкладено на 23 лютого 2022 року. Судові повістки від 12 січня 2022 року надіслано сторонам, а на сайті Дніпровського апеляційного суду розміщено інформацію щодо виклику у судове засідання ОСОБА_1 . Поштова кореспонденція, надіслана ОСОБА_1 , повернулася із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а. с. 152, 160, 161).

Протокольною ухвалою апеляційного суду від 23 лютого 2022 року розгляд справи відкладено на 20 квітня 2022 року у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Судові повістки від 02 березня 2022 року надіслано сторонам.

04 квітня 2022 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 20 квітня 2022 року, з посиланням на складну ситуацію в Україні.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 була обізнана про дату розгляду справи судом апеляційної інстанції.

У частині першій статті 44 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 була обізнана про розгляд справи апеляційним судом, а суд апеляційної інстанції вжив всіх процесуальних заходів з метою належного повідомлення учасників справи про дату розгляду справи, відкладаючи розгляд справи з 08 грудня 2021 року, взявши до уваги процесуальну поведінку позивачки й необґрунтованість доводів клопотання про відкладення розгляду справи, слід дійти висновку, що апеляційний суд з дотриманням вимог процесуального закону розглянув справу по суті спору та виніс законну й мотивовану постанову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права.

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявниця посилалася в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович