Провадження № 2/761/2485/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.

при секретарі: Любченко Б.А.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення фату проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частку нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила:

-встановити факт проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2012 року по грудень 2018 року;

-визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10, яка зареєстрована на праві особистої приватної власності за відповідачем згідно Договору купівлі-продажу від 26.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 941, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 (далі по тексту - квартира, нерухоме майно), об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача;

-у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за позивачем право власності на 1/2 частку трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10 кв.м., РНОНМ 00;

-у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10 кв.м., РНОНМ 00;

-стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору та судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом вказаної справи.

Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у період з 2012 по 2018 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позивач, перебуваючи у вказаних стосунках, працювала, отримувала дохід та мала певні заощадження. Позивач пояснює, що сторони знайомі з червня 2009, у 2010 між сторонами зав`язались стосунки, сторони разом відвідували друзів, їздили відпочивати за кордон, періодично проживали один у одного. З лютого 2012 року сторони почали проживали разом однією сім`єю, шлюб не реєстрували. 26.07.2013 сторонами за спільні кошти у власність набута спірна квартира на підставі Договору купівлі-продажу від 26.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 941. Право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина, ОСОБА_5 . При цьому, позивач у період вагітності, а також майже одразу після народження дитини, працювала та матеріально підтримувала відповідача.

24.02.2020 місце фактичного проживання позивача та дитини були зареєстровані у спірній квартирі, оскільки дитина дорослішала, необхідно було укладати договори про медичне обстеження, влаштовувати дитину до учбового закладу, а відсутність такої реєстрації створювала певні перешкоди для вчинення таких дій сторонам.

Позивач вказує, що з 2018 року стосунки між сторонами почали погіршуватись через ряд факторів, у тому числі і через проживання молодшого брата відповідача разом із сторонами у спірній квартирі. Вказані, а також інші обставини призвели у подальшому до припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем.

Після їх припинення постало питання і щодо вказаної квартири та її правового статусу. Відповідач не визнає спірну квартиру спільно набутим майном за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Позиція відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Зазначив, що у 2013 році відповідач займав посаду голови відділу проектів ТОВ «Карбон капітал сервіс лімітед», позивач обіймала посаду проектного менеджера у Товаристві. Відносини, які зав`язались між сторонами, не були сімейними, оскільки відповідач проживав за адресою: АДРЕСА_2 , у орендованій квартирі, де і зареєстрований. Питання спільного проживання та спільної реєстрації між сторонами не обговорювалось. Зазначив, що спірна квартира купувалась відповідачем за власні кошти для особистих потреб. Після придбання квартири відповідач дозволив позивачу проживати у квартирі як матері своєї майбутньої дитини, оскільки у позивача не було власного житла. Відносини між сторонами не носили характеру сімейних, відповідач намагався налагодити стосунки з позивачем, оскільки вона була вагітна від нього та дбав про свою дитину. З цих же мотивів, відповідач погодився на спільний відпочинок з позивачем у Туреччині за рахунок відповідача, організацію якого доручив позивачу. так відповідач вказав, що дбав про інтереси свого сина, саме тому надав кошти на його утримання та оплачував спільний з позивачем відпочинок. Всі дії, які відповідач вчиняв по відношенню до позивача, останній не вважає сімейними відносинами та вказує, що робив це задля його сина та можливості його виховання. Відтак відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її спільного проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири.

06.08.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. позовну заяву залишено без руху.

13.08.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

13.08.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. залишено без задоволення заяву представника позивача про забезпечення позову.

На підставі Розпорядження Керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2020 за № 01-08-582 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2020, справа надійшла до провадження судді Мальцева Д.О.

14.09.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

24.09.2020 від представника відповідача надійшов відзив.

06.10.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

15.04.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено заяву представника позивача про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7

03.08.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

30.09.2022 від представника позивача надійшла заява по відшкодування понесених або тих, що очікується понести судових витрат.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив такі обставини справи.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ч.ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20).

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо такого майна, досліджуються обставини створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, встановлюється час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові, речові та електроні докази, а також висновки експертів.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю, до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Так у судовому засіданні встановлено, що 26.07.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 941.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народилась дитина, син - ОСОБА_5 (свідоцтво про народження Серія та № НОМЕР_1 , актовий запис 4098).

Як пояснила позивач, сторони знайомі з червня 2009, у 2010 між сторонами зав`язались стосунки, а з лютого 2012 року сторони почали проживали разом однією сім`єю.

Відповідачем вказаних обставин не спростовано.

Також позивач вказує, що квартира АДРЕСА_1 , придбана за спільні кошти сторін, та є майном, яке було набуте чоловіком та жінкою, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а тому остання має право на 1/2 частини спірної квартири.

Суд погоджується з таким твердженнями позивача з огляду на наступне.

Так з матеріалів справи вбачається, що позивач з червня 2006 року по лютий 2012 року була працевлаштована та отримувала відповідний дохід, мала певні заощадження та кошти на банківських (депозитних) рахунках, а відтак могла вкладати кошти у спільний сімейний бюджет її та відповідача.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач займалась облаштуванням спірної квартири у тому числі і за свої кошти, що підтверджується численними договорами та угодами, укладеними саме позивачем з рядом надавачів різного роду послуг (придбання, поставка та зібрання меблів, сантехніки, придбання а поставка плитки, підлогової та личкувальної, різного декору), у тому числі ремонтних робіт (демонтаж штукатурки, плитки, сантехнічних приладів та меблів, електрики, дверей та монтаж нових дверей, плитки, сантехніки, установка та підключення бойлера, стяжка підлоги нова, нова штукатурка стін тощо), а також надання комунальних послуг, укладених з позивачем, зокрема, щодо надання послуг доступу до Інтернету за місцем знаходження спірної квартири, копії квитанцій на оплату вказаних послуг та товарів, акти виконаних робіт, - за період з моменту придбання квартири, тобто з 2013 року.

Крім того, спільне проживання сторін як до купівлі квартири, так і після також підтверджується фотокартками, наданими позивачем за період з 2010 року по 2018 рік, на яких сторони зображені разом, в колі інших осіб, а також під час відпочинку, побуту, із спільною дитиною, на різних заходах тощо за період, що охоплюється позовними вимогами і що доводить усталеність сімейних відносин та спільне проживання сторін до моменту придбання квартири.

Як вбачається з відміток в паспортних документах сторін, фотокарток, відомостей про бронювання квитків та готелів, сторони, за час свого спільного проживання часто відпочивали разом та подорожували.

Факт спільного проживання сторін також підтвердила у своїх поясненнях і свідок ОСОБА_6 . Так свідок пояснила, що доглядала за спільною дитиною сторін три роки. Розрахунок за надані послуги з нею здійснював як позивач, так і відповідач. Також свідок пояснила, що квартира, у період її роботи, знаходилась на стадії ремонту, облаштуванням квартири займались як позивач, так і відповідач. Також пояснила, що сторони разом їздили на відпочинок, доглядали за дитиною, возили сина до лікарні.

Допитана свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою сторін та підтвердила ту обставину, що позивач та відповідач проживали разом з дитиною у спірній квартирі.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, вказує, що проживав за адресою своєї реєстрації, в той час коли позивач разом з дитиною проживали у спірній квартирі.

Дійсно вбачається, що відповідач, згідно відміток в Посвідці на тимчасове проживання в України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 16.02.2012. Позивач та малолітній син сторін до 24.02.2020 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Водночас, матеріалами справи, а також показами свідків підтверджено ту обставину, що відповідач проживав разом з позивачем у період з лютого 2012 року по грудень 2018 року однією сім`єю, сторони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет.

При цьому, відповідачем зазначені обставини не спростовано, матеріали справи не містять доказів того, що останній проживав окремо, за адресою реєстрації, та спілкувався з позивачем тільки заради дитини.

Також відповідачем не доведено і тієї обставини, що квартира була придбана за його особисті кошти, а також те, що витрати по оздобленню квартири ніс виключно відповідач.

Враховуючи наведене, суд вважає доведеним факт проживання сторін в період визначений у позовній заяві, а саме в період з лютого 2012 року по грудень 2018 року без реєстрації шлюбу, тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, а також факт набуття за час спільного проживання нерухомого майна.

Також, враховуючи майновий стан позивача, а також ту обставину, що проживаючи разом з відповідачем остання працювала, отримувала дохід та мала заощадження, суд дійшов висновку, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю, а отже підлягає поділу у відповідності до ст. 60, 69, 70 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 522, 40 грн.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, згідно положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат надано: копію Договору про надання правової допомоги № 27/07/2020/АО від 27.07.2020, укладеного з Адвокатським об`єднанням «ІН ТРАСТ», копію додаткової угоди № 1 від 01.09.2022 до вказаного Договору, копію звіту про надані послуги адвокатом з детальним та погодинним описом виконаних адвокатами АО «ІН ТРАСТ» робіт, копія акту прийому-передачі наданої правничої допомоги від 26.09.2022, копію рахунку на оплату наданої правової допомоги № 1 від 26.09.2022 на суму 78 120, 00 грн.

З огляду на зазначене, а також враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 78 120, 00 грн.

При цьому, суд вважає, що зазначені витрати на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих ним послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71, 72 СК України, ст. 16, 364, 372 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 102, 106, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-268, 273, 274, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення фату проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частку нерухомого майна - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.п.н. НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , і.п.н. НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) у період з лютого 2012року по грудень 2018року.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87,70кв.м., загальною площею 136,10кв.м

У порядку поділу спільного сумісного майна:

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 87,70кв.м., загальною площею 136,10кв.м .

Визнати за ОСОБА_9 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 87,70кв.м., загальною площею 136,10кв.м.

Стягнути з з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати: судовий збір у розмірі 2522,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 78120 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 30.11.2022.

Суддя: