Провадження № 22-ц/4808/1398/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Працун В.В.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Селяніна В.М.;

ОСОБА_2 адвоката Тиніва І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2022 року, постановлену у складі судді Пастернак І.А. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення авансового платежу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_2 адвокат Тинів І.Д. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення авансового платежу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 5031,1 км.м., за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М. за реєстровим №580, за яке ним передано кошти відповідачу у сумі 2 500 00. 00 доларів США. Однак у листопаді 2022 року шляхом моніторингу електронних торгів з продажу нерухомого майна на офіційному веб сайті Державного підприємства «СЕТАМ» позивачу стало відомо про продаж в порядку примусового виконання судових рішень нерухомого майна спільної частки нежитлового приміщення, загальною площею 5031,1 км.м., за адресою АДРЕСА_1 , та яка належить відповідачу, що є предметом попереднього договору. Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, ВП №70131553 здійснюється з примусового виконання виконавчого документа виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, стягувачем виступає фізична особа ОСОБА_1 . Одже, обтяження нерухомого майна, що є предметом попереднього договору купівлі-продажу та його реалізація на електронному аукціоні, спричинені борговими зобов`язаннями відповідача перед третіми особами, фактично унеможливлюють укладення основного договору купівлі-продажу частки нежитлового приміщення загальною площею 5031.1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що після з`ясованих обставин має намір розірвати попередній договір купівлв-продажу нерухомого майна, проте відповідач почав уникати спілкування з ним, сплачені позивачем кошти за попереднім договором купівлі продажу йому не повернув. Просив, розірвати попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16 лютого 2021 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М. за реєстровим №580. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти: авансовий платіж за попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16 лютого 2021 року, в сумі 2 500 00,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) доларів США , що в гривневому еквіваленті станом на дату подання позову становить 91 421,00 (дев`яносто один мільйон чотириста двадцять одна тисяча п`ятсот) грн отримані за нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 5031,1 км.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивача разом із позовною заявою подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом встановлення тимчасової заборони приватному виконавцю ОСОБА_4 вчиняти дії в рамках виконавчого провадження №70131553 щодо реалізації на електронних торгах 1/2 спільної частки нежитлового приміщення, загальною площею 5031,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101, яка належить на праві власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до вирішення справи по суті.

Заяву мотивовано тим, що нерухоме майно, яке виступає предметом спірного попереднього договору купівлі-продажу, реалізується в примусовому порядку в рахунок погашення боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед фізичною особою - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які виникли на підставі Договору позики від 17.12.2021 року, та які стягуються в судовому порядку на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року, що набрало законної сили 13.10.2022 року, по цивільній справі № 344/5217/22. Реалізація вказаного майна здійснюється у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не може виконати свої боргові зобов`язання в іншому порядку, окрім як продажу його майна. Тобто, є підстави вважати ОСОБА_3 неплатоспроможним. У випадку задоволення позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення авансового платежу у сумі 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату подання позову становить 91 421 500,00 (дев`яносто один мільйон чотириста двадцять одна тисяча п`ятсот) гривень, є ризик, що ОСОБА_7 , також не зможе виконати своє зобов`язання щодо повернення ОСОБА_2 отриманих коштів безпосереднього готівкового чи безготівкового розрахунку. Інше майно, яке можна реалізувати в примусовому порядку з метою повернення Заріцькому авансового платежу у ОСОБА_3 відсутнє, що в майбутньому може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення вказаних грошових коштів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2022 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича про забезпечення позову задоволено. Ухвалено забезпечити позов шляхом заборони приватному виконавцю Ткачуку Любомиру Михайловичу вчиняти дії в рамках виконавчого провадження №70131553 щодо реалізації на електронних торгах спільної частки нежитлового приміщення, загальною площею 5 031,1 вк.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101, який належить на праві власності ОСОБА_3 - до вирішення справи по суті.

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 , відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України, який не брав участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про його права, подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального закону. Зокрема, апелянт вказує на те, що оскаржувана ухвала стосується безпосередньо його прав та інтересів, оскільки стягувачем за виконавчим провадженням № 70131553 є ОСОБА_1 . Таким чином, так як оскаржувана ухвала по суті вимагає припинення вчинення дії зі сторони виконавця в рамках виконавчого провадження № 70131553 щодо реалізації на електронних торгах спільної частки нежитлового приміщення загальною площею 5031,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 приватному виконавцю Ткачуку Любомиру Михайловичу, суперечить п.11 ст. 150 ЦПК України щодо своєчасного й повного виконання рішення суду. Крім цього, як видно з тексту ухвали предметом позову є розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення авансоваго платежу, тому вважає, що у суду відсутні підстави зупиняти реалізацію майна, яке позивачем не оспорюється.

У грудні 2022 року представник ОСОБА_2 адвокат Тинів І.Д. подав відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує доводи подані апелянтом, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін. Зокрема вказує, що фактично суд тимчасово зупинив проведення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу. Окрім того вважає, що вжиття заходу забезпечення позову не можна вважати таким, що зупиняє виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року, що набрало законної сили 13.10.2022 року по цивільній справі №344/5217/22, оскільки у ОСОБА_3 , який виступає боржником у цьому спорі, наявне інше майно, зокрема рухоме, на яке може беути звернуто стягнення в рамках виконавчого провадження № 70131553, з метою задоволення майнових вимог ОСОБА_1 . Окрім того, частина нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 . ОСОБА_9 не є співвідповідачем у справі № 344/5217/22, та немає жодних боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 . Особиста частка ОСОБА_3 приватним виконавцем Ткачуком Л.М. не виділялася у встановленому порядку, таким чином її реалізація з прилюдних торгів порушує права співвласника ОСОБА_10 , гарантовані статтею 41 Конституції України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законим та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що державним підприємством «СЕТАМ» на його офіційному веб-сайті розміщено оголошення про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації майна, а саме: 1/2 спільна частка нежитлового приміщення, загальної площею 5031,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , початкова ціна продажу майна - 105 142 642 грн, номер лоту - 518875, дата проведення аукціону 25.11.2022 року. Таким чином виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який представник позивача просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, з урахуванням встановленого спору між сторонами по справі, суд дійшов висновку, що вимоги стосовно забезпечення позову є обґрунтованими, законними та співмірними із заявленими позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 16 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 5031,1 км.м., за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М. за реєстровим №580, за яке позивач оплатив відповідачу 2 500 00. 00 доларів США.

У листопаді 2022 року представник позивача звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання переднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення авансового платежу та заявою про забезпечення позову шляхом встановлення тимчасової заборони приватному виконавцю ОСОБА_4 вчиняти дії в рамках виконавчого провадження №70131553 щодо реалізації на електронних торгах 1/2 спільної частки нежитлового приміщення, загальною площею 5031,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101, яка належить на праві власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до вирішення справи по суті.

Заява мотивована тим, що державним підприємством «СЕТАМ» на його офіційному веб-сайті розміщено оголошення про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації майна, а саме: 1/2 спільна частка нежитлового приміщення, загальної площею 5031,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , початкова ціна продажу майна - 105 142 642 грн, номер лоту - 518875, дата проведення аукціону 25.11.2022 року і реалізація оплаченого ним майна може унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся, що підтверджується поданими матеріалами.

У статтях 149, 150 ЦПК України зазначені положення щодо порядку вирішення питання про забезпечення позову і способи забезпечення позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У пунктах 2,4 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії , забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначене згоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19.

Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відтак, суд першої інстанцій обґрунтовано, застосовуючи пункти 2,4 частини першої статті 150 ЦПК України задовольнивши заяву представника ОСОБА_2 адвоката Тиніва І.Д. про забезпечення позову в спосіб заборони приватному виконавцю ОСОБА_4 вчиняти дії у рамках виконавчогоо провадження №70131553 щодо реалізації на електронних торгах спільної частки нежитлового приміщення, загальною площею 5 031,1 вк.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101, який належить на праві власності ОСОБА_3 до вирішення справи по суті, оскільки позивач подав позов про розірвання укладеного попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 5031,1 км.м., за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М. за реєстровим №580, за яке оплатив відповідачу 2 500 00. 00 доларів США та стягнення зазначених коштів, так як при можливому задоволенні позову, наявність такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача передбачених ст.41 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія суддів відхиляє посилання скарги ОСОБА_1 на те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову суперечить п.11 ст. 150 ЦПК України щодо своєчасного й повного виконання рішення суду, так як фактично зупиняє реалізацію його права на виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2022 року у справі № 344/5217/22, що набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_3 на його користь заборгованості за договором позики від 17 грудня 2021 року, є безпідставними, оскільки вказаний спосіб забезпечення позову ніяким чином не перешкоджає державному/приватному виконавцю проводити виконавчі дії у межах виконавчого провадження по виконанню цього рішення суду, а саме вживати заходів, направлених на розшук іншого майна, що належить на праві власності ОСОБА_3 . Тобто зазначений спосіб забезпечення позову не зупиняє виконання судового рішення у іншій справі, а лише зупиняє продаж певного майна, яке є предметом спору в іншій справі, а не всього майна боржника.

Більше того, зазначений вид забезпечення позову є ефективним і унеможливлює відкриття нових судових проваджень щодо оспорення результатів торгів у разі, якщо позов щодо стягненя коштів оплачених за спірне майно буде задоволено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк Л.В.Василишин

І.О.Максюта