Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 645/995/17
провадження № 61-905св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 04 квітня 2018 року залишив без змін. Постанову Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року змінив в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
При цьому колегія суддів вказала, що:
«- за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, а саме 04 червня 1999 року, подружжя набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 ;
- у судовому порядку ОСОБА_4 відмовлено у визнанні цієї квартири її особистою приватною власністю (рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 червня 2016 року у справі № 645/351/16-ц), вона не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а тому суди попередніх інстанцій визнали квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
- з 2001 року до листопада 2016 року позивач постійно проживав у спірній квартирі;
- 18 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , остання придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ;
- наголошуючи на недобросовісності сторін оспорюваного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано вказував, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 19 листопада 2016 року, виданої КП «Жилкосервіс», та яка міститься у матеріалах, направлених суду приватним нотаріусом разом із копією оспорюваного договору та документами, на підставі яких він посвідчувався, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_4 - власник, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_3 - чоловік (зареєстрований з 24 жовтня 2001 року). У цих матеріалах наявна також копія договору купівлі-продажу від 04 червня 1999 року. Тобто надані нотаріусу документи свідчили про перебування відповідачки ОСОБА_4 до укладення угоди у шлюбі та про те, що ОСОБА_3 , як чоловік, мав право на частину квартири та право користування спірною квартирою, постійно та безперервно в ній проживав починаючи з 2001 року. Тобто в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 , яка уклала договір щодо спільного майна, та друга сторона за договором ОСОБА_5 , були обізнані про права позивача на частину квартири та свідомо їх порушували. Суд правильно вважав, що з наданих нотаріусу документів ОСОБА_5 мала можливість дізнатися про перебування спірної квартири у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і що в ній зареєстровані три особи, зокрема, тривалий час у ній проживає позивач (чоловік продавця квартири)».
Не можу погодитися із постановою колегії суддів з таких мотивів.
1. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
1.1. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
1.2. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
2. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
2.1. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі N 925/1351/19 (провадження N 12-35гс21) вказано, що:
«добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно».
2.2. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) вказано, що:
«пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.
Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».
«стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини».
3. У справі, що переглядалася:
(а) рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний;
(б) у рішенні Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 червня 2016 року у справі № 645/351/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю встановлено, що: «квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_4 ; в ході судового розгляду судом не встановлено порушення прав позивача, її право власності на квартиру; АДРЕСА_1 ніким не порушено»;
(в) суди не встановили будь-якої пов`язаності сторін оспорюваного договору купівлі-продажу - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (наприклад, родинних чи інших відносин).
3.1. З урахуванням того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлена належність спірної квартири на праві приватної власності ОСОБА_4 , з точки зору пересічної розумної людини відсутні підстави сумніватися в протилежному. За таких обставин, відсутні підстави для висновку про те, що ОСОБА_5 при вчиненні оспорюваного договору купівлі-продажу діяла недобросовісно.
4. Тому колегії суддів необхідно було касаційну скаргу задовольнити, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Суддя В. І. Крат