ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №492/185/13- ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/1084/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арцизського районного суду Одеської області від 07 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Череватої В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, рух по справі

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 листопада 2011 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у нього вилучено заставне майно: транспортний засіб марки Renault державний номерний знак (далі - ДНЗ) НОМЕР_1 та напівпричіп Schmitz ДНЗ НОМЕР_2 з тих підстав, що 20 травня 2008 року позичальник ОСОБА_2 отримав від банку кредит у розмірі 40 000 доларів США, що ним ( ОСОБА_1 ) в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором надано в заставу банку вищевказані транспортні засоби.

Позивач зазначив, що вказаний договір застави він не укладав, договір не підписував та майно вилучено у нього незаконно.

Також вказував, що 20 січня 2010 року між ним та ТОВ «ПП Енерджі» укладено договір про вантажні перевезення, відповідно до умов якого він мав отримати прибуток у зазначеному розмірі, проте, через вилучення у нього транспортних засобів за рішенням суду, він втратив свій прибуток, чим йому завдано збитків.

Завдану моральну шкоду позивач обґрунтував тим, що внаслідок вилучення належного йому майна банком, погіршився стан його здоров`я, він втратив звичайний ритм життя, здоровий сон, переживаючи за власне майно

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсним договір застави автотранспорту від 20 травня 2008 року № 252А/ZA та зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути належні йому вантажний автомобіль Renault ДНЗ НОМЕР_1 та напівпричіп Schmitz ДНЗ НОМЕР_2 і стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» завдану йому моральну шкоду у розмірі 40 000 грн;

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» недоотримані ним доходи за договором вантажоперевезення у розмірі 131 670 грн. (т.1а.с.2-3,206-208).

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просив до вимог ОСОБА_1 застосувати позовну давність з тих підстав, що договір застави укладено 20 травня 2008 року, проте позивач звернувся до суду з позовом в 2013 році. (т.1а.с.44-45,т.2а.с.105-106).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не визнали за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог та також просили до вимог ОСОБА_1 застосувати позовну давність

Справа розглядалася судами неодноразово, свою правову позицію сторони не змінювали (т.1а.с.323-326, т.2а.с.29-33,82-84).

Зміст рішення суду першої інстанції

Останнім рішенням Арцизського районного суду Одеської області від 07 травня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що позивачу ОСОБА_1 про укладений договір застави було відомо в 2009 році, а з вищевказаним позовом він звернувся лише 01 лютого 2013 року, тобто із пропуском строку позовної давності (т.2а.с.145-147).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, справу за його позовом направити для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю за п.5 ч.1 ст.374 ЦПК України.

Доводи скарги зводяться до того, що:

-банком не доведено порушення ним строків позовної давності при звернені до суду, а судом помилково зроблено висновок, що такий строк він пропустив;

-при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив таємницю нарадчої кімнати (т.2а.с.154-157,163).

Правом відзиву на апеляційну скаргу учасники процесу не скористались.

Про дату судового засідання, призначеного на 28 вересня 2021 року, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника банка, яка прийняла участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Судом установлено, що 20 травня 2008 року з метою забезпечення кредитного зобов`язання ОСОБА_2 перед банком, ОСОБА_1 передав в заставу належні йому транспортні засоби вантажний автомобіль RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , загальною вартістю 30 400 доларів США (т.1а.с.40 -43,77-78).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2012 року рішення Арцизького районного суду Одеської області від 03 листопада 2011 року, яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та транспортні засоби RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_1 , скасовано в частині звернення стягнення на квартиру, а в частині звернення стягнення на вищевказані транспортні засобі залишено без змін(т.1а.с.8-11, 314-317).

Вказані судові рішення не містять доводи сторін, а також самого відповідача ОСОБА_1 про те, що він договір застави від 20 травня 2008 року не підписував та вказаний договір не укладав.

Згідно копії акту від 29 січня 2010 року у ОСОБА_1 вилучено транспортні засоби, які за договором № 252А/ZA від 20 травня 2008 року передані у заставу Банку. При цьому в акті від 29 січня 2010 року ОСОБА_1 власноручно розписався про вилучення транспортних засобів (т.1а.с.39).

На підставі заяви 26 червня 2013 року ОСОБА_2 надав суду для проведення експертизи оригінал договору застави транспортного засобу від 20 серпня 2008 року між банком, ним та ОСОБА_1 (т.1а.с.65-67,77-78).

За висновком судово-почеркознавчої експертизи № 6294/02 від 11 лютого 2014 року підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу примірниках договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , розміщених в нижній частинах першої, другої, третьої та четвертої сторінок документів в графах «Заставодавець» та на четвертих сторінках в розділі «Юридичні адреси та реквізити сторін» в графі «Заставодавець» ліворуч від підпису ОСОБА_1 (у кожному документі), виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_1 (т.1а.с.108 -114).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо обґрунтованості позовних вимог

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно cт.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований а реальне настання правових наслідків, що обмовлені ним.

Отже наявність вільного волевиявлення учасників правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність волі учасника правочину при його укладенні є підставою для визнання такого недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачаєтеся з матеріалів справи, оспорений позивачем договір застави майна датований 20 травня 2008 року. У пункті 6 розділу «Предмет договору» зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань «Позичальника» ( ОСОБА_2 ) за кредитним договором заставодавець ( ОСОБА_1 ) надав в заставу автотранспорт RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 24 000 доларів США та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 6400 доларів США, який належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, яке видано було лише 28 травня 2008 рок(т.1а.с.77-78).

При цьому копії свідоцтв про реєстрацію вказаних транспортних засобів свідчать про те, що вони видані на ім`я ОСОБА_1 лише 28 травня 2008 року (т.1а.с.7).

Крім того, в матеріалах справи існує розписка від 28 травня 2008 року, за якою ОСОБА_1 підтверджує те, що ОСОБА_2 зняв з обліку та оформив на нього вказані транспортні засоби, які належали ОСОБА_2 на праві власності для здійснення міжнародних перевозок (т.1а.с.31).

Оскільки на території України встановлено єдину процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видача реєстраційних документів і номерних знаків, яка регулюється Порядком державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 07 вересня 1998 року №1388.

Згідно з п. 7 Порядку, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції, забороняється.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 8 Порядку).

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку.

Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Таким чином, особа стає власником транспортного засобу лише після його реєстрації у відповідних органах і, до вчинення вищевказаних дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб.

Разом з тим, на момент укладення договору застави транспортних засобів ОСОБА_1 не був власником заставного майна, оскільки договір укладався 20 травня 2008 року, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видано 28 травня 2008 року, тобто через вісім днів після укладення договору. Зазначене дає підстави вважати, що оспорюваний договір з позивачем не укладався 20 травня 2008 року, оскільки на цей період власником майна був ОСОБА_2 .

Вказані обставини підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи № 6294/02 від 11 лютого 2014 року в якій зазначено, що підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу примірниках договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_1 (т.1а.с.108 -114).

Таким чином під час укладання договору застави транспортних засобів 20 травня 2008 року була відсутня воля ОСОБА_1 учасника правочину при його укладенні, а отже позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, тобто оспорений ним договір не підписував, він на тої час не був власником казаних транспортних засобі, які передані в заставу банка, а відтак цей договір не відповідає внутрішній волі позивача, що є правовою підставою для визнання договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року недійсним.

Доводи банку про те, що договір застави транспортних засобів укладено відповідно до вимог закону є необґрунтованими, оскільки особа стає власником транспортного засобу лише після його реєстрації у відповідних органах і, до вчинення вищевказаних дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб. На час укладання договору застави 20 травня 2008 року власником вказаних транспортних засобів ОСОБА_1 не був, а був ОСОБА_2 .

Щодо строку позовної давності

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Під час розгляду даної справи досліджена справа №2-109/11 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про вилучення у ОСОБА_1 вказані транспортні засоби та звернення стягнення в рахунок погашення боргу за кредитним договором майна, які є предметом застави (т.1а.с.2-4, 59-63,справа №2-109/11).

Із копій свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів видно, що вони видані 28 травня 2008 року (т.1а.с.25, справа №2-109/11).

24 липня та 25 грудня 2009 року заставодавцю ОСОБА_1 направлено повідомлення банком про заборгованість по кредитному договору, в якому вказано, що у разі несплати боргу буде звернуте стягнення на майно, яке передане ОСОБА_1 в заставу (т.1а.с.34-35,99,99-зворот, справа №2-109/11).

За довіреністю від 18 листопада 2010 року представником ОСОБА_1 в суді першої інстанції був ОСОБА_4 (т.1а.с.76, справа №2-109/11).

В судовому засіданні 03 листопада 2011 року під час постановлення судового рішення в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв його представник ОСОБА_4 (т.1а.с.123127, справа №2-109/11).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 27 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але був сповіщений належним чином, про що свідчить телефонограма про його повідомлення про виклик до суду (т.1а.с.160, справа №2-109/11).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2012 року, рішення апеляційного суду від 27 квітня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року рішення Арцизького районного суду Одеської області від 03 листопада 2011 року в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 залишено без змін (т.2а.с.70-73, справа №2-109/11).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що 27 червня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про звернення стягнення, в тому числі і на майно ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 знав про порушення свого права, оскільки приймав участь у розгляді справи.

Позивач звернувся до суду 01 лютого 2013 року (т.1а.с.2).

24 липня 2009 року заставодавцю ОСОБА_1 направлено повідомлення Банком про заборгованість по кредитному договору 20 травня 2008 року станом на 23 липня 2009 року в сумі 5155,74 дол.США, в якому зазначено, що в разі несплати боргу буде звернуте стягнення на майно, яке передане ОСОБА_1 в заставу. Лист повідомлення вручена ОСОБА_1 27 липня 2009 року(т.1а.с.34-35, справа №2-109/11).

25 грудня 2009 року заставодавцю ОСОБА_1 повторно направлено повідомлення Банком про заборгованість по кредитному договору 20 травня 2008 року станом на 07 грудня 2009 року в сумі 10642,70 дол.США, в якому зазначено, що в разі несплати боргу буде звернуте стягнення на майно вищевказані транспортні засоби, яке передане ОСОБА_1 в заставу. Лист повідомлення отримано особисто ОСОБА_1 25 грудня 2009 року, про що свідчить його підпис на звороті повідомлення(т.1а.с.34-35,99, 99-зворот, справа №2-109/11).

Під час розгляду справи про звернення стягнення, в тому числі і на предмет застави за договором № 252А/ZA від 20 травня 2008 року ОСОБА_1 з`являвся до суду, отримував позовну заяву, а отже йому було відомо про договір застави. Позивач заперечував проти позову, не оспорював, що підписи в договорі належать не йому, а іншій особі.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 листопада 2011 року (справа № 2-109/11) задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет застави за договором № 252А/ZA від 20 травня 2008 року. Вказане рішення набрало законної сили та не оскаржувалось позивачем, що свідчить про те, що він був обізнаний щодо існування спірного договору застави транспортних засобі, які на тої час вже належали йому на праві власності з 28 травня 2008 року.

Тобто, позивачу відомо було про існування договору застави, який він не укладав та не підписував.

Крім того, 29 січня 2010 року ОСОБА_1 по акту прийому-передачі передав предмет застави в ПАТ КБ «ПриватБанк» та власноручно розписався в акті. Вказана обставина є ще одним додатковим доказом, що позивачу було відомо про укладення договору застави. ОСОБА_1 не звертався із заявами щодо визнання вилученого предмету застави незаконним.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу ОСОБА_1 про укладений договір застави було відомо в 2009 році, а з вищевказаним позовом він звернувся до суду лише 01 лютого 2013 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

Таким чином, в судовому засіданні з`ясований початок перебігу строку позовної давності, тобто з 27 червня 2009 року - момент з якого позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права, оскільки це впливає на початок перебігу строку позовної давності.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 з`являвся до суду, отримав позовну заяву, йому було відомо про спірний договір застави, заперечував проти позову, але при цьому не посилався на те, що він не підписував договір застави, не укладав його, не знав про його існування, не оспорював факт, що підпис в договорі належить не йому, а іншій особі.

При цьому ОСОБА_1 не звертався ні до суду, ні в до правоохоронних органів з заявами чи позовом щодо визнання вилученого предмета застави, спірного договору незаконним з 27 червня 2009 року, а звернувся з позовом лише 01 лютого 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Враховуючи викладене, доводи ОСОБА_1 про те, що він дізнався про порушення своїх прав лише 29 січня 2010 року в день вилучення транспортних засобів за договором застави від 20 травня 2008 року не заслуговують на увагу.

Разом з тим, згідно із ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Враховуючи те, що під час укладання договору застави від 20 травня 2008 року було порушено права позивача ОСОБА_1 , який на момент укладання договору не був власником вищевказаних транспортних засобів, які передані в заставу банку, а став їх власником лише 28 травня 2008 року, право позивача дійсно було порушені, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові через сплив позовної давності.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати не беруться до уваги з таких підстав.

Згідно протоколу судового засідання від 06 травня 2019 року суд першої інстанції, після судових дебатів вийшов до нарадчої кімнати о 17 год.52 хвил. (т.2а.с.140-143).

Згідно довідки секретаря судового засідання учасники судового засідання були належним чином повідомлені про те, що 07 травня 2019 року відбудеться оголошення повного тексту рішення суду. У зв`язку з тим, що в судове засідання 07 травня 2019 року учасники судового процесу не з`явилися фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (т.2а.с.144).

Із змісту оригіналу рішення Арцизського районного суду Одеської області від 07 травня 2019 року видно, що в ньому зазначена дата та час створення цього документа (рішення суду) в АСДС (Д-3), а саме «Черевата 07.05.2019 8:11:03» (т.2 а.с.145).

Оскільки апелянт не довів, що хоча б одне з інших судових рішень суду, які внесені суддею Череватою В.І. в Єдиний держаний реєстр судових рішень 07 травня 2019 року (т.2а.с.163), за часом було ухвалене раніше оскаржуваного ним рішення, його посилання на те, що судом першої інстанції порушена таємниця нарадчої кімнати є не доведеним.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Арцизського районного суду Одеської області від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.

Головуючий

Судді: