Головуючий у І інстанції Коваль О.А.
Провадження №22-ц/824/1159/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольга Валеріївна, ОСОБА_1 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до Київської міської ради, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В., ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка є її бабусею, на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки в матеріалах спадкової справи відсутній оригінал документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спірну квартиру.

Позивач зазначала, що Святошинська РДА відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_3 , оскільки згідно зі статтею 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, дублікат може видаватись винятково за заявою власника. При цьому у відмові зазначено, що спірна квартира приватизована на одну особу - ОСОБА_3 , яка померла. Документи, що засвідчують право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 існували, проте були втрачені та не можуть бути відновлені, оскільки власник помер.

Враховуючи наведене, позивачка просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за правом представлення після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за правом представлення після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що після смерті бабусі він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Багдасарової О.М., яка посвідчувала заповіт, з приводу оформлення спадщини, але вона фактично ввела його в оману, повідомивши, що він не може оформити спадщину через існування якоїсь заборони. В той же час його було повідомлено, що за наявності заповіту та проживання на час смерті з померлою бабусею йому не має про що хвилюватися і що квартира у будь-якому випадку оформлена на нього як єдиного спадкоємця за заповітом. Тому він не вчиняв подальших дій по оформленню спадщини, тим більше, що її оформлення потребує значних фінансових затрат.

Вказував на те, що оскаржуваним рішенням його фактично позбавлено права на спадкування за заповітом, який є дійсним та ніким не оспорювався.

Крім того, ОСОБА_1 вказував на те, що він не заявляв про відмову від спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Також апелянт у скарзі зазначив, що він не отримував судових повідомлень про час та дату судових засідань, не міг скористатися своїми процесуальними правами та обов`язками, не мав змоги подати до суду свої докази, заперечення, доводи та міркування, у зв`язку з чим судом було порушено норми процесуального права. На підтвердження заявлених в цій апеляційній скарзі вимог скаржником до апеляційної скарги долучені документи (заповіт, свідоцтво про смерть, довідки, правовстановлюючий документ на спірну квартиру, тощо), оригінали яких зберігаються у нього. Крім того скаржник вказував на те, що ним додатково будуть надані акти та довідки, які підтвердять його постійне проживання з померлою.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року скасовано та постановлено по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у частині позовної вимоги ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В., ОСОБА_1 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення скасовано. Передано справу № 759/19779/18 у частині позовної вимоги ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В., ОСОБА_1 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у частині позовних вимог ОСОБА_2 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення відмовлено.

У відзиві, що надійшов від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Голубничого О.І. (а.с.131-136 т.2), останній просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Бабенко Ю.С. в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. - Дружинін Є.Є. в апеляційному суді проти доводів апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вимоги ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В., ОСОБА_1 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (бабуся позивача та третьої особи), що підтверджується актовим записом про смерть № 171 від 22 липня 2016 року, вчиненим Святошинським районним у місті Києві відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (том 1, а.с.34-35).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_1

15 грудня 2006 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , згідно з яким заповіла їм усе своє майно в рівних долях кожному. Цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л. С., про що зроблено запис в реєстрі за №8044 (том 1, а.с.99-100).

24 листопада 2009 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_1 , за умовами якого заповіла останньому усе своє майно. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1212 та внесений до спадкового реєстру, про що свідчить довідка № 44904639 від 29 серпня 2016 року (том 1, а.с.30).

29 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_3 (том 1, а.с.17, 210). Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. після отримання заяви про прийняття спадщини від позивача та перевірки спадкового реєстру, відкрив спадкову справу та вніс відповідну інформацію до спадкового реєстру, номер у спадковому реєстрі 59424952, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 29 серпня 2016 року № 44904629.

У зв`язку із відсутністю у позивача оригіналу документа, що підтверджує право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, 14 вересня 2017 року приватний нотаріус Гордієнко О.В. звернулась до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за інформацією, що підтверджує право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 із зазначенням назви документа та його реквізитів (том 2, а.с.46).

Згідно з Інформаційною довідкою від 27 вересня 2017 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вказана квартира зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року, номер у реєстровій книзі - 1443 (том 2, а.с.47).

11 квітня 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Гордієнко О.В. із заявою, у якій просила звернутись до Святошинської РДА про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло (квартиру АДРЕСА_1 ), виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року на ім`я померлої ОСОБА_3 (том 2, а.с.48).

Листом від 04 травня 2018 року Святошинська РДА відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року на ім`я померлої ОСОБА_3 , оскільки у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), жилі приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі дублікат видається за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації (том 2, а.с.50).

Листом від 19 червня 2018 року Святошинська РДА вдруге відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру, зазначивши, що спірна квартира приватизована на одну особу (померлу ОСОБА_3 ) (том 2, а.с.52).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, однак не може оформити її у позасудовому порядку, а ОСОБА_1 спадщину не прийняв, оскільки у встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертався, за місцем проживання спадкодавця він не мав зареєстрованого місця проживання, відповідно не є таким, що прийняв спадщину.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Для спадкування за правом представлення характерна черговість, як і для спадкування за законом. Спадкоємці за правом представлення спадкують в ту чергу, в яку спадкував би їх померлий родич.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положення ч.ч. 1-4 ст. 1268 ЦК України, ч. 1 ст. 1269 ЦК України , ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику про спадкування» за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з інформаційним листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 за правом представлення, як її онук, на підставі заповіту, складеного спадкодавцем на його користь 24 листопада 2009 року.

Заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори ОСОБА_1 не подавав, однак у скарзі посилається на те, що прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявивши про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Суд першої інстанції, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не був зареєстрований за місцем реєстрації проживання спадкодавця ОСОБА_3 , дійшов висновку, що ОСОБА_1 спадщину після смерті бабусі не прийняв, оскільки постійно із нею на час відкриття спадщини не проживав.

Разом з тим, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано наступні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Тобто, фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів.

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (абзац п`ятий статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини.

По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) вказано, що:

«відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18) зазначено, що:

«відповідно до частин першої і третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Суди вважали, що ОСОБА_2 спадщину після своєї матері ОСОБА_3 не прийняла, оскільки не була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця. При цьому апеляційний суд виходив із того, що місцем постійного проживання фізичної особи є зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання, однак при тлумаченні статті 1268 ЦК України припустився протиріччя з таким висновком, вважаючи що за приписами цієї норми права підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкоємцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Тобто суд апеляційної інстанції визнає, що при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем. Проте в конкретній спірній ситуації не вважає доведеною обставину щодо спільного постійного проживання ОСОБА_2 зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , виходячи лише з одного факту реєстрації цих осіб на час смерті останньої за різними адресами (в різних населених пунктах).

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що […] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця є підтвердженням того, що спадкоємець ОСОБА_2 не проживала зі спадкодавцем ОСОБА_3, яка була її матір`ю, на час відкриття спадщини.

Апеляційний суд не дав належної оцінки довідці (а.с.13) про проживання ОСОБА_3 в період з вересня 2012 року по жовтень 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 та свідоцтву про смерть (а. с. 15) про те, що ОСОБА_3 померла в місті Маріуполь (місто, в якому проживала її дочка ОСОБА_2 ), хоча за довідкою Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області вона була зареєстрована на той час в АДРЕСА_2».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав, що оскільки ОСОБА_1 не мав зареєстрованого місця проживання разом із спадкодавцем, то він вважається таким, що не прийняв спадщини, при цьому суд не звернув уваги, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що ОСОБА_1 не проживав зі спадкодавцем.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 зазначав, що у матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт прийняття ним спадщини згідно частини третьої статті 1268 ЦК України після смерті ОСОБА_3 , а саме - показання свідків, квитанції про оплату комунальних послуг, фотографії, посвідчення спадкодавця, свідоцтво про право власності на квартиру, акт про постійне проживання ОСОБА_1 з осені 2009 року по осінь 2016 року (том 2, а.с.166-176).

Зокрема, згідно Акту від 12.08.2019 року ОСОБА_1 , 1982 року народження, проживав з жовтня 2009 року по жовтень 2016 року, з жовтня 2016 року по теперішній час проживав періодично за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с.168). Акт підписаний сусідами заявника: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Крім того, ОСОБА_1 суду надано копії особистих документів спадкодавця ОСОБА_3 : копії ощадної книжки (том 2, а.с.172), копії посвідчень ОСОБА_3 (том 2, а.с.173), копія трудової книжки ОСОБА_8 (том 2, а.с.174), копія довідки про присвоєння ОСОБА_3 ідентифікаційного номеру (том 2, а.с.176), копія свідоцтва про право власності на житло (том 2, а.с.99), а також копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , лікарського свідоцтва про смерть №509 ОСОБА_3 , довідки про причину смерті ОСОБА_3 , довідки про одержання праху №7.72411К (том 2, а.с.96, 97, 98, 100), наявність яких у ОСОБА_1 може свідчити про його постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих ОСОБА_1 доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність ним тієї обставини, що на час відкриття спадщини він постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 .

При цьому, висновок суду про те, що відсутність зареєстрованих громадян за останнім місцем проживання ОСОБА_3 , та непроживання ОСОБА_1 за останнім місцем проживання ОСОБА_3 виключає фактичне прийняття ним спадщини, є передчасним.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вчинив дії, що свідчать про прийняття ним спадщини (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за правом представлення після смерті бабусі ОСОБА_3 , зазначивши при цьому, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, оскільки спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 спадщину не прийняв. При цьому, відповідачами у своєму позові позивач визначила Київську міську раду та Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію, а ОСОБА_1 вказала третьою особою.

Таким чином, предметом спору у цій справі є визнання права на спадкове майно, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_3 в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відтак саме він є належним відповідачем за вимогами ОСОБА_2 .

При цьому, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті позовних вимог ОСОБА_2 , обставини справи з`ясував неповно, за відсутності ОСОБА_1 у судовому засіданні, не звернувши належної уваги на те, що позивач свої вимоги пред`явила до неналежних відповідачів - Київської міської ради та Святошинської РДА, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Враховуючи межі заявлених позовних вимог і визначений позивачем склад учасників справи, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено здійснення заміни відповідача і можливості зміни позовних вимог на стадії апеляційного розгляду справи, у зв`язку із чим апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, як таких, що пред`явлені до неналежного відповідача. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року - скасуватита постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольга Валеріївна, ОСОБА_1 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за правом представлення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: