Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4780/20 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 68 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/4780/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 2002 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем, а з 4 вересня 2003 року по 9 січня 2020 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Протягом періоду з 2002 року по 2006 рік за їхні спільні кошти був збудований житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 . Оскільки земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, належала ОСОБА_2 , право власності на новозбудований житловий будинок було зареєстроване за відповідачем.

18 червня 2007 року ОСОБА_2 продав 52/100 частини цього житлового будинку своєму брату ОСОБА_3 .

Позивачка вказує, що 48/100 частин спірного житлового будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте між нею та відповідачем виник спір щодо цього нерухомого майна, оскільки колишній чоловік заперечує її право власності на Ѕ частину спірного житла.

Враховуючи вищезазначене, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя 48/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .

Також просила визнати за нею право власності на Ѕ частину від 48/100 ід. часток вказаного житлового будинку.

Окрім того, просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, на якій розташовані 48/100 ід. часток вказаного житлового будинку.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 4 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що будівництво спірного житлового будинку було розпочате відповідачем у 1990 роках, ще до укладення шлюбу між нею та ОСОБА_2 , й переважна більшість будівельних робіт була виконана до 2003 року, а ведення будинку в експлуатацію та реєстрація права власності на це нерухоме майно за відповідачем у 2006 році не свідчить про те, що цей об`єкт перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Суд безпідставно не взяв до уваги її посилання на те, що будівництво спірного житлового будинку було закінчене у 2006 році. Будівельні роботи розпочалися на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 14 серпня 2003 року за № 471, яким надано дозвіл на розроблення проектів нового будівництва, розширення та реконструкцію існуючих житлових будинків та продовження термінів будівництва.

Поза увагою суду залишився й паспорт забудови земельної ділянки від 23 грудня 2003 року, а також архітектурно-планувальне завдання, затверджене 9 грудня 2003 року, у якому зазначено, що на земельній ділянці існує розпочатий будівництвом двоквартирний житловий будинок, а не завершений будівництвом об`єкт нерухомості.

Суд не надав належної оцінки акту державної приймальної комісії від 29 березня 2006 року про прийняття спірного житлового будинку в експлуатацію.

Вказані документи є письмовими доказами факту здійснення ( продовження) будівельних робіт з будівництва вказаного житлового будинку саме у період з грудня 2003 року по лютий 2006 року. Зазначені докази не були спростовані відповідачем.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач та його представник не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 вересня 2003 року. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 9 січня 2020 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 27 вересня 1990 року №356 ОСОБА_2 надано у безстрокове користування земельну ділянку площею 500 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 та призначена для будівництва житлового будинку.

20 вересня 2005 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0946 га, яка розташована за вказаною адресою та призначена для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 14 серпня 2003 року №471 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту щодо продовження будівництва двоквартирного житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_2 .

13 жовтня 2003 року затверджено технічні умови на будівництво двоквартирного житлового будинку за вказаною адресою.

В судовому засіданні також досліджувалось архітектурно-планувальне завдання на проектування двоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 , затверджене начальником головного Управління містобудування та архітектури 9 грудня 2003 року, яке містить інформацію про те, що на земельній ділянці за вказаною адресою існує розпочатий будівництвом двоквартирний житловий будинок.

23 березня 2006 року рішенням міськвиконкому від 13 квітня 2006 року №313 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом двоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 .

25 вересня 2006 року виконкомом Житомирської міської ради на ім`я відповідача видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок.

Судом також встановлено, що 18 червня 2007 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 52/100 частини зазначеного житлового будинку. При нотаріальному посвідченні даної угоди позивачка надавала згоду ОСОБА_2 на відчуження зазначеного нерухомого майна.

Майнові відносини, які склалися між подружжям, врегульовані нормами КпШС України ( чинного на час укладення шлюбу) та СК України ( чинного на час завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію).

У статті 22 КпШС України та статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя.

Так майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У ч.1 ст. 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст. 70 СК України).

Отже, можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним із подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на ту обставину, що спірний житловий будинок був введений в експлуатацію під час перебування у шлюбі з відповідачем та основні будівельні роботи були здійснені ними за спільні сумісні кошти. При цьому, вона пояснила, що об`єкт нерухомості, який був зведений до укладення шлюбу з відповідачем, не був придатний для проживання, оскільки мав незначний відсоток готовності та на той час не був введений в експлуатацію.

Наявність на вказаній земельній ділянці розпочатого будівництвом житлового будинку підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Окрім того, досліджене в судовому засіданні архітектурно-планувальне завдання також містить інформацію про те, що станом на грудень 2003 року за вказаною адресою був розташований розпочатий будівництвом двоквартирний житловий будинок.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що до укладення шлюбу між сторонами відповідачем було виконано певні будівельні роботи та за вказаною адресою був розташований незакінчений будівництвом житловий будинок.

Першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності.

Так, частиною 1 вказаної норми визначено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособного власника.

Тому у самому законі, у статті 62 СК України, передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого з подружжя( не власника) та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обгрунтованим у разі наявності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення позову чи про відмову у його задоволенні приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має бути така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого з подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості.

При зверненні до суду з даними вимогами позивачка повинна була довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її власні кошти чи власна трудова діяльність.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надала суду належних доказів того, що за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або її затрат істотно збільшилася вартість спірного житлового будинку та не надала доказів, що за рахунок її коштів здійснювалося будівництво вказаного житлового будинку, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

При цьому, суд вірно зазначив, що надання позивачкою згоди на відчуження відповідачем частини спірного житлового будинку на користь ОСОБА_3 не є беззаперечним доказом того, що цей об`єкт нерухомості був збудований за спільні кошти подружжя.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачка відмовилася від проведення відповідної судової експертизи. Не було таке клопотання заявлене й в суді апеляційної інстанції.

Тобто, істотність збільшення вартості майна та правова природа такого збільшення не доведена належними й допустимими доказами.

Таким чином, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 серпня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: