Справа № 461/4292/21 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/164/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2021 року в складі судді Радченка В.Є. у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У травні 2021 року позивач Акціонерне товариство «Кредобанк» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обгрунтовував тим, що 05.06.2019 між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №CL-197076, згідно якого відповідачу надано кредит у сумі 101000,00 гривень до 04.06.2021 на поточні потреби позичальника, що підтверджується меморіальним ордером №32184444 від 05.06.2019. Відповідно до Договору за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки за процентною ставкою 36,99% річних.

На виконання умов вищевказаного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Натомість, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 02.11.2020 заборгованість ОСОБА_1 становить в розмірі 103950,86 грн. У зв`язку з порушенням кредитних зобов`язань зі сторони відповідача, 18.11.2020 позивачем направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості до відповідача. Проте відповідач не здійснив жодних дій спрямованих на погашення заборгованості.

Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «Кредобанк», просив позов задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.09.2021 замінено позивача Акціонерне товариство «Кредобанк» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором в розмірі 103 950 грн. 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» витрати на оплату судового збору у розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись з даним рішення, таке в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення незаконним та необгрунтованим, таким, що постановлене з неповним і неправильним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального закону, невірним застосуванням норм матеріального права.

В обгрунтування вимог покликається на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повідомлення його про дострокове розірвання договору споживчого кредиту та перевід боргу на невідому фірму ТзОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», яку суд не перевірив на дотримання ліцензійних умов діяльності в сфері кредитування та чи входить вона в реєстр НБУ такої діяльності. Тому вважає, що ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не має права висувати будь які позовні вимоги до відповідача та вимагати сплатити коштів без обгрунтування позовних вимог та розрахунків, без надання відповідачу та суду письмових доказів належного повідомлення та надсилання листів, повідомлень про заміну кредитоора та врегулювання спору в добровільному порядку.

Зазначає, що позивач самостійно визначивши предмет та підстави позову просив про солідарне стягнення заборгованості, в той час, як відповідачем є єдина фізична особа, а саме відповідач ОСОБА_1 . В позовній заяві фігурує невідовий громадянин ОСОБА_2 , котрий немає визначеної сторони у цій справі.

Щодо суми заборгованості, то з такою не погоджується, оскільки у розрахунку, долученого до позову немає чіткого визначеного періоду прострочення тіла кредиту та окремо відсотків, усі розрахунки зроблені одночасно та в одній таблиці, що унеможливлює перевірку нарахувань та сплат за кредитом. Також не погоджується з нарахованою пенею та відсотками, оскільки згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», з 12.03.2020 на всій території України встановлений карантин. В подальшому, в цю постанову неодноразово вносились зміни щодо нездійснення підприємницької діяльності та навчання в навчальних закладах. Також Кабінетом Міністрів рекомендувалось банкам та податковим органам встановити так звані «кредитні канікули», оскільки багато людей втратили роботу. Тому вважає, що нарахування відсотків та штрафних санкцій є незаконним, а дійсний розрахунок заборгованості складає 42 241,54 грн. (поточна заборгованість) та 39 213,43 грн. (заборгованість за відсотками), загалом 81 454,97 грн. Суд першої інстанції не взяв до уваги факт обчислення подвійного нарахування відсотків, заперечення ОСОБА_1 проігнорував, вказуючи на правомірність такого розрахунку.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, та зокрема того, що ОСОБА_1 належним чином не виконав зобов`язання за Кредитним договором №CL-197076 від 05.06.2019, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість, яку відповідач не спростував.

Судом встановлено, що 05.06.2019 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №CL-197076, відповідно до умов якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти на суму 101000,00 грн на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання на поточні потреби, з терміном кредитування на 24 місяців під 36,99 % річних, до 04 червня 2021 року, а позичальник зобов`язувався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором.

Позивач АТ «Кредобанк» виконав умови кредитного договору належним чином та надав ОСОБА_1 кредит на загальну суму 101 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №32184444 від 05.06.2019, виписками руху коштів по рахунку з 05.06.2019 по 02.11.2021, що також визнається відповідачем.

Згідно із наданим позивачем розрахунком, відповідач ОСОБА_1 отримавши кредитні кошти належним чином не виконував умов договору, у зв`язку із чим станом на 02.11.2020 у нього утворилася заборгованість у розмірі 103 950 грн. 86 коп., яка складається із: 81 096,74 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 22 456,53 грн. заборгованість за відсотками, 397,59 грн. заборгованість за пенею по простроченому тілу кредиту, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості за кредитним договором № CL-197076 від 05.06.2019.

Відповідно до п.6.1. Договору позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього.

Згідно із п. 6.2. договору позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до графіку платежів (Додаток № 1 до Кредитного договору).

Позичальник щомісячно здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу, розмір якого визначається у п. 6.2 кредитного договору, а саме 6050,00 грн (п. 6.3 договору).

Відповідно до п. 6.9. Договору, Банк у праві вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника.

Згідно із п. 6.10. Договору, Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо Позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення Банку.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх кредитних зобов`язань, АТ «Кредобанк» на підставі умов договору з метою досудового врегулювання спору 17.11.2020 направив боржнику досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості. Жодних дій спрямованих на погашення заборгованості, відповідач не вчинив, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку відповідача б/н за період з 05.06.2019 по 02.11.2021.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором Позичальник відшкодовує Банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання Позичальника, за кожний день прострочення від дати виникнення простроченої до дати, що передує даті погашення заборгованості Позичальника.

У пункті 7.3. кредитного договору зазначено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальника на підставі цього кредитного договору, не може перевищувати 50 % від суми кредиту.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не заперечував про наявність заборгованості перед АТ «Кредобанк», в той же час вважаючи, що розрахунок заборгованості не є прозорим та чітким, свого альтернативного не надав.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено у ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Направивши позичальнику досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань від 17.11.2020 про дострокове погашення усієї заборгованості за кредитним договором, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.

З розрахунку заборгованості вбачається, що такий складено станом на 02 листопада 2020 року. Розмір заборгованості співпадає з розміром, зазначеним в досудовій вимозі від 17.11.2020.

Згідно даного розрахунку сума заборгованості (поточна) складає 42 241,54 грн, (прострочена) 38 855,20 грн; нараховані відсотки на поточну суму заборгованості складають 39 213,43 грн., на (прострочену) 6289,84 грн. Разом з тим, відповідачем сплачено заборгованості на загальну суму 19 903,26 грн., а відсотків на загальну суму - 23046,74 грн.

Заборгованість по відсотках саме у такому розмірі підтверджується матеріалами справи та наданим банком розрахунком, який під час розгляду справи відповідачем належними і допустимими доказами не спростовано. Будь яких розрахунків на підтвердження своїх заперечень відповідач у розпорядження суду не надав.

Вказаний розрахунок заборгованості є документом, який може бути доказом і який суд апеляційної інстанції оцінює відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

З урахуванням наведеного, у справі, яка переглядається, встановлено факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та порушення ним термінів повернення коштів на обумовлених у кредитному договорі умовах, що призвело до утворення заборгованості та надало банку право вимагати від позичальника дострокового погашення позики і сплати процентів за користування кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий АТ «Кредобанк» розрахунок заборгованості по відсотках є неналежним доказом у справі, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи, власних розрахунків ним суду не надано.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Таким чином, розрахунок заборгованості за договором кредиту разом із випискою про рух коштів по рахунку, що містяться в матеріалах справи, суд вважає належними доказами наявності заборгованості відповідача по відсотках за користування тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що нарахування відсотків та штрафних санкцій є незаконним, оскільки згідно із постановою Кабінету Міністрів від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» рекомендувалось банкам та податковим органам встановити так звані «кредитні канікули», колегія суддів вважає безпідставними виходячи з такого.

Відповідно до пункту 6 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Таким чином, нормами Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що в разі допущення прострочення платежів споживач звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Крім цього, забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Згідно із ч.ч. 1, 3 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору.

Пункт 4.1. Кредитного договору CL-197076 від 05.06.2019 передбачає, що тип процентної ставки за кредитним договором є фіксованим і складає 36,99% річних.

Отже, пункт 6 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» в частині заборони збільшення процентної ставки поширюється на даний випадок і згідно норм закону забороняється збільшення процентної ставки у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) на всій території України з 12.03.2020 року встановлений карантин.

Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021.

Таким чином, у період з березня 2020 року і по день закінчення строку кредитного договору, а також на день розгляду справи в суді, дія карантину в Україні продовжена.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у п. 7.4 кредитного договору домовилися, що строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) за кредитним договором прирівнюється до строку позовної давності встановленої законом для основної вимоги за кредитним договором.

Отже, сторони у кредитному договорі погодили збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що позивач предявляючи позов не порушив вимоги вказаного вище Закону, не підвищив відсотки за користування кредитом, а розмір пені обрахував за період з 02.11.2019 по 29.02.2020, тобто до часу набрання чинності вказаним Законом та не охоплюється з 01.03.2020.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повідомлення його про дострокове розірвання договору споживчого кредиту та перевід боргу на невідому фірму ТзОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», яку суд не перевірив на дотримання ліцензійних умов діяльності в сфері кредитування та чи входить вона в реєстр НБУ такої діяльності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом апеляційного оскарження є рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не правомірність залучення правонаступника. При цьому, відповідач не був позбавлений права оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, якою було вирішено питання щодо заміни сторони позивача.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову в частині покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості по відсотках за користування кредитними, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на висновки суду по суті спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2021 року не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк