Дата документу 11.02.2022
Справа № 334/1281/18
Провадження № 2/334/78/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання споживчого кредиту SAMDN 6567 від 09.03.2011 року недійсним, згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», -

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову вказує, що відповідачем було підписано заяву б/н від 04.03.2011 року , на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 13700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачено п. 2.1.1.5.7 Договору. Овердрафт (п.1.1.1.63 Договору) - це короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операцій по платіжній картці над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.1.3.2.4 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Договору. Відповідно до п. 1.1.2.1.5 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно п. 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг позичальник у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу Банку повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди Банку.

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. плюс 5% від суми позову.

Відповідач у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 24.01.2018 року відповідач має заборгованість у сумі 25239,39 грн., яка складається з:

- тіла кредиту у сумі 2648,38 грн.;

- нарахованих відсотків за користуванням кредитом у сумі 13334,06 грн.;

- нарахованої пені в сумі 7578,88 грн.;

а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн.;

-штраф (процентна складова) у сумі 1178,07 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 25239,39 грн. та витрати понесені по оплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

10 травня 2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, відповідно до якого просить відмовити в задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що надані до суду розрахунки заборгованості по кредитному договору б/н від 04.03.2011 року свідчать про те, що позивач на протязі всього періоду дії договору змінював в односторонньому порядку процентну ставку, пеню та штраф, а отже вказані документи неможна приймати до уваги.

11 червня 2018 року позивач надав відповідь на відзив, відповідно до якого вважає доводи відповідача необґрунтованими, зазначає, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, зміни у процентній ставці узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг, з якими відповідач була ознайомлена, про її підвищення була повідомлена, прийняла діючі умови договору, про що вказують неодноразові погашення заборгованості. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

18 червня 2018 року відповідачем надано зустрічну позовну заяву до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання споживчого кредиту SAMDN 6567 від 09.03.2011 року недійсним, згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого просить: кредитний договір № б/н від 04.03.2011 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 визнати недійсним з моменту його підписання, з застосуванням реституції за загальним правовим наслідком недійсності правочину; у первісному позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити; стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача суму усіх виплат останньої на погашення заборгованості по кредитному договору №б/н від 04.03.2011 року; стягнути з позивача на користь відповідача суму кредиту у розмірі 13700,00 грн. та розрахунки провести взаємозаліком після надання банком розрахунку внесених ОСОБА_1 коштів по гривневим рахункам на погашення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Так, вказує, що при підписанні та виконанні вищевказаного договору відповідачем було порушені законні права позивача, як споживача фінансових послуг, кредитний договір SAMDN 6567 від 09.03.2011 року за своїм змістом не відповідає ЗУ «Про захист прав споживачів» та іншим нормативно-правовим актам, банк ввів в оману ОСОБА_1 , а саме остання не в повному обсязі була повідомлена відповідачем про умови надання кредиту, який, водночас, не надав у повному обсязі інформацію про умови кредитування. Розрахунок позивача за первісним позовом складений з порушеннями, містить суперечності з сумами погашення тілу кредиту та процентів, приховані фактичні умови погашення тіла кредиту. Вважає умови кредитного договору несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, що є підставами для визнання такого договору недійсним. Зазначає, що з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку її не ознайомлювали, про що свідчить відсутність підпису на доданих до первісної позовної заяви додатках.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2018 року прийнято вищевказаний зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом.

09.07.2018 року позивачем за первісною позовною заявою надано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначає, що між сторонами було укладено кредитний договір, з Умовами та Правилами надання банківських послуг відповідач ознайомився у повному обсязі, про що свідчить підпис у заяві. Банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними способами, надано до суду виписка з карткового рахунку, яка свідчить про використання відповідачем кредитними грошима та частково виконання нею зобов`язань за кредитом.

Водночас, представником АТ КБ «ПриватБанк» 17.07.2018 року надано відзив на зустрічний позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволені зустрічного позову з огляду на наступне. Так, вказує, що відповідачем за первісним позовом пропущено строк позовної давності, оскільки кредитний договір укладено з позивачем за зустрічним позовом 04.03.2011 року, а отже з того моменту останній було відомо про порушення її прав, а отже строк позовної давності сплив 04.03.2014 року. Зазначає, що кредитним договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, сторонами при укладені договору були обговорені усі істотні умови, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 на довідці про умови кредитування, остання користувалась кредитними грошима, сплачувала частково заборгованість. Відповідачем за первісним позовом розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи не призначались.

Сторони належним чином повідомлені про те, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позові просить слухати справу за його відсутності.

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника позивача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню.

Так, судом встановлено, що 04.03.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначила свої персональні дані, такі як ПІБ, дата народження, ІПН, дані свого паспорта, адресу проживання та реєстрації. Анкета-заява містить застереження про згоду Клієнта з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг банк додав розрахунок заборгованості за договором станом на 24.01.2018 року, виписку по рахунку, витяг з Умов і Правил надання банківських послуг, заяву про приєднання до умов та правил надання послуг, підписану відповідачем від 09.03.2011 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, заборгованість за кредитним договором б/н від 04.03.2011 становить в загальній сумі 25239,39 грн., яка складається з:

- тіла кредиту у сумі 2648,38 грн.;

- нарахованих відсотків за користуванням кредитом у сумі 13334,06 грн.;

- нарахованої пені в сумі 7578,88 грн.;

а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн.;

- штраф (процентна складова) у сумі 1178,07 грн.

Відповідачем не спростовано надані банком докази видачі та користування кредитними коштами.

Зокрема, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації. Організація автоматизованої реєстрації і обробки даних повинна забезпечити суцільне і безперервне відображення всіх операцій, доказовість інформації, збереження узагальненої інформації на машинних носіях, а також можливість здійснення будь-якого подальшого контролю і одержання роздруківок на паперових носіях.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, в редакції, чинній на момент розгляду справи судом, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

До кредитного договору банк додав заяву про приєднання до умов та правил надання послуг, яка підписана позичальником ОСОБА_1 , де зазначено умови кредитування, зокрема: процентна ставка; розмір щомісячних платежів та строк їх внесення; пеня за несвоєчасну сплату заборгованості тощо .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач підписав анкету-заяву, ідентифікувалася у банку, ознайомився з Умовами та правилами надання батьківських послуг в ПриватБанку.

Оцінюючи надані банком докази, суд враховує, що на підтвердження заборгованості за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» надало копію виписки з карткового рахунків відповідача, з якого вбачається, що вона активно користувалась кредитними коштами, неодноразово знімала готівкові кошти, поповнювала свою кредитну картку готівкою та погашала заборгованість за кредитом.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом стягнення заборгованості.

Проте, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення зі ОСОБА_1 пені в сумі 7578,88 грн., як різновиду неустойки, задоволенню не підлягають та з неї слід стягнути тільки штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1178,07 грн. - штраф (процентна складова), а всього 1678,07 грн.

Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, має невиконані перед позивачем зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку, що є всі передбачені законом підстави для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 2648,38 грн., в тому числі нарахованих відсотків за користування кредитом у сумі 13334,06 грн., неустойки (штрафу) у сумі 1678,07 грн., загальна чого складає 17660,51 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору, у розмірі 1232,90 грн.

У зв`язку із вищевикладеним, суд прийшов до висновку відмовити у задоволені зустрічної позовної заяви з огляду на наступне.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, що передбачено ст. 217 ЦК України.

Частиною першою статті 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача АТ КБ «ПриватБанк», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом ч.5 ст. 11, та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладання кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

В постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц (провадження № 61-32088св18) зазначено, що нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується. Вимог про застосування наслідків недійсності вказаної умови кредитного договору позивач не заявляла.

Так, при укладенні спірного договору, позичальнику ОСОБА_1 було надано всю необхідну інформацію, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, про що свідчить її підпис у анкеті-заяві.

Позивач за зустрічним позовом отримала кредит та користувалася кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по договору, які містяться в матеріалах справи, тим самим ніяким чином не заперечувала проти умов договору.

Позивачем за зустрічним позовом не надано належних і допустимих доказів того, що умови договору є несправедливими. При цьому, спірний договір був укладений за участю і згодою позичальника, та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов`язань, у зв`язку з чим, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору б/н від 04.03.2011, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» недійсним. Оскільки наступні позовні вимоги позивача за зустрічним позовом нерозривно пов`язанні з вимогою про визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до висновку відмовити у повному обсязі в задоволенні зустрічної позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 77-81, 83, 89, 95, 141, 247, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк», , МФО 305299, рах. НОМЕР_2 (для погашення заборгованості), заборгованість за договором № б/н від 04.03.2011 року в розмірі 17660,51 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 2648,38 грн.; 13334,06 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом; 1678,07 грн. - неустойки (штрафу).

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», , МФО 305299, витрати по оплаті судового збору у розмірі 1232 (одна тисяча двісті тридцять дві) грн. 90 коп.

Відмовити у задоволені вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання споживчого кредиту SAMDN 6567 від 09.03.2011 року недійсним, згідно з Законом України «Про захист прав споживачів».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду через протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлено 11.02.2022 року

Суддя: О.М. Гнатюк