ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 303/555/21

провадження № 61-3195св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предметів спору за первісним і зустрічним позовами: служба у справах дітей Мукачівської міської ради, служба у справах дітей Берегівської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Кость В. В., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Мукачівської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 29 жовтня 2016 року вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 листопада 2020 року розірвано. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 .

Вказує, у грудні 2020 року відповідач самовільно без її дозволу забрав дочку з дошкільного начального закладу і у подальшому категорично відмовився її повертати. Незважаючи на чисельні спроби повернути дочку, в тому числі із залученням правоохоронних органів, дочка на час подання позову знаходиться у відповідача.

З урахуванням інтересів малолітньої дочки ОСОБА_1 просила визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на дочку у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 січня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Берегівської міської ради, служба у справах дітей Мукачівської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивував тим, що він та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дочка постійно проживала з ним за його фактичним місцем проживання у м. Берегове Закарпатської області, а ОСОБА_1 залишалась проживати у належній йому квартирі у м. Мукачево Закарпатської області.

ОСОБА_1 не цікавиться дочкою, не бере участі у її вихованні, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, що, на його думку, свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків.

Також зазначав, що він має постійне місце роботи, стабільний заробіток і може забезпечити дитині якнайкращі умови для її розвитку.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що він добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, оскільки сумлінно займається вихованням дочки, піклується про її духовний і фізичний розвиток, дочка тривалий час проживає з ним і забезпечена всім необхідним, вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з ним.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2021 року первісний позов задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , за місцем її проживання - АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 січня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції врахувавши висновки органу опіки та піклування у контексті пріоритету інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дійшов висновку, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини, тому визначив місце проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 згоди на постійне проживання дочки з ОСОБА_2 не надавала; відповідач самовільно та примусово змінив місце проживання малолітньої дитини.

Також судом першої інстанції зазначено, що відсутність у дитини можливості спілкування з матір`ю не може відповідати якнайкращим інтересам дитини і не забезпечує її гармонійного розвитку в умовах турботи та любові, а також практичної реалізації принципу рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей.

Поведінка батька дитини не є свідченням його дій в інтересах самої дитини, яка є особою малолітнього віку, тому для неї вкрай необхідним є контакт з матір`ю для забезпечення її нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя. Для малолітньої ОСОБА_4 у її віці має значення не тільки наявність в одного з батьків належних матеріально-побутових умов та його працевлаштованість, а й можливість дитини відчувати себе вільною у спілкуванні з обома батьками.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку, суд першої інстанції виходив з того, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2021 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Апеляційний суд також зазначив, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів дитини, її найкращим інтересам буде відповідати визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У квітні 2022 року ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити.

У касаційній скарзі заявник вказував на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Касаційна скарга також мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи судами не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18.

Крім того, заявник вказує на порушення норм процесуального права, зазначаючи, що судом апеляційної інстанції справу розглянуто за відсутності служби в справах дітей Берегівської міської ради, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 просив про задоволення касаційної скарги.

Позиція інших учасників справи

У липні 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надали належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

При вирішенні справи суди попередніх інстанцій правильно встановили, що ОСОБА_2 без її згоди та відома 14 грудня 2020 року забрав дочку з дошкільного навчального закладу і не повернув, тобто самовільно змінив місце проживання дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною, однак дійти згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дочка, вони не змогли, у зв`язку з цим вона звернулась до суду. Також наголошує на тому, що відповідач неодноразово перешкоджав їй у спілкуванні з дитиною.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області матеріали цивільної справи № 303/555/21.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 19 квітня 2022 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18.

Також підставою для відкриття касаційного провадження були доводи заявника про порушення норм процесуального права, а саме розгляд справи судом апеляційної інстанції за відсутності служби у справах дітей Берегівської міської ради, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання.

Ухвалою Верховного Суду від 9 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 29 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 листопада 2020 року розірвано.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11 травня 2017 року.

До грудня 2020 року малолітня ОСОБА_4 проживала разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

З довідки Мукачівського дошкільного навчального закладу № 20 Мукачівської міської ради Закарпатської області від 19 січня 2021 року суди встановили, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала цей дошкільний навчальний заклад до 18 січня 2021 року і цього ж дня відрахована за заявою батька - ОСОБА_2 .

З 21 грудня 2020 року ОСОБА_4 відвідує Берегівський дошкільний навчальний заклад № 7 Берегівської міської ради Закарпатської області, що підтверджується довідкою від 21 грудня 2020 року.

Також з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судами встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем.

З довідки від 8 лютого 2021 року № 36-к суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 з 7 листопада 2018 року працює у господарському товаристві у формі ТзОВ завод «Флекстронікс ТзОВ» на посаді економіста з планування.

Висновком органу опіки та піклування Мукачівської міської ради від 2 квітня 2021 року № 447/01-32 визнано доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_1 з урахуванням віку дитини, місця її реєстрації, стану здоров`я батьків, стану виконання ними батьківських обов`язків, наявності у кожного з них належних матеріально-побутових умов для утримання та виховання дитини.

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради від 21 квітня 2021 року №03-13/305 вказано на доцільність проживання дитини з батьком. У цьому ж висновку зазначено, що батько забезпечує дитину всім необхіднім для повноцінного розвитку та проживання, піклується про її здоров`я та духовний розвиток, створює належні умови для проживання та виховання дитини. Також у висновку зі слів батька дитини зазначено, що мати не відвідувала дочку.

Встановлено судами і те, що 31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Берегівського відділу поліції Головне управління національної поліції в Закарпатській області з повідомленням про викрадення малолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_2 , який є її батьком. У цьому ж повідомленні ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у зустрічах та спілкуванні з дочкою.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи справу, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт самоправної зміни ОСОБА_2 місця проживання дитини шляхом відібрання дитини від матері та перешкоджання матері у спілкуванні з малолітньою дочкою. ОСОБА_1 згоди на зміну місця проживання дитини та її постійне проживання з ОСОБА_2 не надавала, отже малолітня дитина знаходиться у батька без згоди на це матері.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, суди попередніх інстанцій у повному обсязі встановили фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, і дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, з яким погоджується і касаційний суд.

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків та реалізацією їх прав, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини визначення місця проживання дитини саме з матір`ю відповідатиме її інтересам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про часткове задоволення первісного позову і відмову у задоволенні зустрічного.

Мати дитини, яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору надали першочергове значення саме найкращим інтересам малолітньої дитини та визначили місце її проживання з матір`ю.

Доводи касаційної скарги стосовно невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та ненадання належної оцінки доказам касаційний суд відхиляє, оскільки оцінку доказів, мотиви задоволення первісного позову ОСОБА_1 та мотиви відмови у задоволенні зустрічного суди повністю відобразили у судових рішеннях.

Разом з цим, необхідно зазначити, що встановлення фактичних обставин справи і оцінка доказів є процесуальним обов`язком судів першої і апеляційної інстанцій, а не касаційного суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_2 посилався на те, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18.

Зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 711/276/17), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 липня 2017 року у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дитини, встановлення порядку та способу виховання і спілкування з дитиною та за зустрічним про визначення місця проживання дитини. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні первісного і зустрічного позовів, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у сторін необхідних житлових умов, їх ставлення до дитини, наявність у кожного з них самостійного доходу, інших обставин справи, які мають істотне значення та на підставі яких можна дійти висновку про доцільність визначення місця проживання дитини саме з матір`ю та доцільність визначення саме такого способу спілкування батька з дитиною. Також відсутній висновок органу опіки та піклування щодо способів участі батька у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини, який є обов`язковим при розгляді цієї категорії справ, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо можливості визначення місця проживання дитини з матір`ю та щодо участі батька у вихованні дитини у визначений судом спосіб. Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказував на те, що матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору, що виник між сторонами.

Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2019 року (справа № 377/128/18) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 травня 2018 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком. Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції з посиланням на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, виходив з того, що під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, не встановлено, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю. Разом з тим, суд зазначив, що відповідач не позбавлений права на участь у вихованні дитини. Надані позивачем письмові докази та відеоматеріали свідчать про те, що з того часу як відповідач забрав дитину проживати з собою, він займається її вихованням та утриманням, але опікою і вихованням дитини він може також займатися, якщо місце проживання дитини буде визначено із матір`ю, оскільки зміна місця проживання дитини не перешкоджає кожному із батьків виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню і утриманню дитини. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю виходячи з інтересів дитини і при цьому зазначив, що, як доведено у судовому засіданні, батько здійснює свої права всупереч інтересам дитини. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодився й касаційний суд.

Постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року (справа № 712/11527/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову Черкаського апеляційного суду від 3 жовтня 2019 року у справі про визначення місця проживання дитини. Постановою Черкаського апеляційного суду від 3 жовтня 2019 року апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення суду першої інстанції, яким визначено місце проживання дитини з батьком скасовано, та ухвалено нове судове рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, касаційний суд вказував на тривалий розгляд справи судами, а також той факт, що обставини справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, могли змінитися, а тому умови проживання дитини з матір`ю чи батьком підлягають достеменному встановленню судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Отже доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки фактичні обставини справ, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а, відтак, відсутні правові підстави вважати, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Разом з цим, необхідно зазначити, що постанова Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18, яка також була підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, перевірці не підлягає, оскільки має інший предмет спору, зокрема, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні і зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною.

Підлягають відхиленню і доводи касаційної скарги про розгляд апеляційним судом справи за відсутності служби у справах дітей Берегівської міської ради, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання, оскільки матеріали справи містять лист служби у справах дітей Берегівської міської ради, в якому служба у справах дітей Берегівської міської ради просила розглянути справу № 303/555/21 про визначення місця проживання дитини, яка призначена апеляційним судом на 22 лютого 2022 року, без участі представника служби у справах дітей.

Враховуючи наведене, касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши самоправну зміну батьком місця проживання дитини, та врахувавши інші встановлені обставини, обґрунтовано визначили місце проживання дитини з матір`ю, відмовивши у задоволенні відповідної позовної вимоги зустрічного позову; невідповідність цього висновку правовим висновкам касаційного суду щодо застосування відповідної норми права у подібних правовідносинах ОСОБА_2 не довів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив, а заявник не посилалась.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук