Номер провадження: 22-ц/812/921/22 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікютас», подану в його інтересах адвокатом Павловичем Євгенієм Володимировичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2022 року, ухваленого під головуванням судді - Чулупа О.С., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікютас» (надалі - ТОВ «Нікютас») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Нікютас» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачка зазначала, що на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Нікютас» з 09 серпня2017 року наказом №29 від 08 серпня 2017 року її було призначено на посаду генерального директора Товариства. Під час ділових переговорів щодо укладення договору між ТОВ «Нікютас» та ДП «ДГ «Зорі над Бугом» у вересні 2021 року їй стало відомо про її звільнення з роботи з посади генерального директора Товариства.

Зазначає, що оскільки займала посаду керівника Товариства то звільнення її з посади могло відбутися лише за рішенням загальних зборів Товариства, про рішення загальних зборів Товариства про розірвання з нею трудового договору їй не відомо, заяв про звільнення за власним бажанням вона не подавала.

Посилаючись на викладене та на те, що звільнення її з посади генерального директора ТОВ «Нікютас» було здійснено не у передбачений законом спосіб, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати рішення та наказ про її звільнення з посади генерального директора ТОВ «Нікютас», поновити на посаду керівника, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2022 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) № 31/08 від 31 серпня 2021 року ТОВ «Нікютас» про звільнення ОСОБА_2 з роботи з посади генерального директора. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді генерального директора ТОВ «Нікютас». Стягнуто з ТОВ «Нікютас» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64 906, 09 грн. з вирахуванням встановлених податків та зборів.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачку звільнено з роботи (розірвано трудовий договір) з підстав яких фактично не було в дійсності, відсутній сам факт волевиявлення працівника на розірвання трудового договору з роботодавцем, як то зазначено в наказі з підстав передбачених ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. Крім того, позивачку звільнено з роботи з посади керівника Товариства, статутом якого передбачено порядок прийняття та звільнення з посади керівника на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства. Доказів на підтвердження того, що загальні збори учасників ТОВ «Нікютас» приймали рішення щодо звільнення ОСОБА_3 з посади генерального директора у серпні 2021 року не надано.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду адвокат Павлович Є.В. в інтересах ТОВ «Нікютас» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без попереднього повідомлення відповідача та його представника про дату, час і місце судового засідання чим порушив основний принцип цивільного судочинства - відкритість судового процесу. Крім того, ОСОБА_4 є єдиним учасником ТОВ «Нікютас», а отже вона може приймати одноособові рішення, що прирівнюються до рішень загальних зборів, що підтверджується п. 8.1. Статуту ТОВ «Нікютас» від 31 серпня 2021 року. Звільнення позивачки відбулося на підставі нотаріально посвідченого рішення єдиного власника ТОВ «Нікютас» №1/21 від 27 серпня 2022 року, що в подальшому стало підставою для проведення відповідних реєстраційних дій.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, відповідно до Статуту затвердженого зборами учасників Товариства протоколом від 02 грудня 2010 року, зареєстрованого райдержадміністрацією Єланецького району Миколаївської області від 03 грудня 2010 року ТОВ «Нікютас», є господарським товариством, створеним на засадах об`єднання засновниками (учасниками свого майна та підприємницької діяльності, яке має статутний капітал, поділений на частки визначеного розміру. Учасником (засновником) Товариства є громадянка України - ОСОБА_4 , якій належить 100% Статутного капіталу (п.п. 2.1, 4.5. Статуту) (а.с.42-51).

Згідно п.5.1. вищим органом управління Товариства є збори учасників.

До виключної компетенції зборів учасників належать, зокрема, обрання і відкликання генерального директора (підпункт в п.5.3. Статуту).

На підставі наказу (розпорядження) № 29 від 08 серпня 2017 року ОСОБА_2 з 09 серпня 2017 року була прийнята на посаду генерального директора ТОВ «Нікютас» (а.с.9).

Вказаний наказ (розпорядження) було прийнято на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Нікютас» №08/08/17 від 08 серпня 2017 року (а.с.8).

Наказом (розпорядженням) №31/08 від 31 серпня 2021 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 31 серпня 2021 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) (а.с.107).

Згідно бухгалтерської довідки, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 258,59 грн. (а.с.41).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивача посилається на те, що заяву про звільнення за власним бажанням вона не подавала, крім того, звільнення з посади генерального директора ТОВ «Нікютас» було здійснено не у передбачений законом спосіб.

Так, згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У частині першій статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України).

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 мала волевиявлення на звільнення саме з підстав, передбачених статтею 38 КЗпП України, оскільки заяву про звільнення з 31 серпня 2021 року за власним бажанням не писала.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що звільнення позивачки відбулось не на підставі її заяви, а отже поза її волею, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання звільнення ОСОБА_2 незаконним та поновлення її на роботі.

При цьому відповідач не довів законність звільнення позивачки за власним бажанням, та не надав суду відповідної заяви ОСОБА_2 про таке бажання останньої на її звільнення станом до дня видання відповідачем наказу про звільнення позивачки.

Разом з тим, посилання суду на те, що при звільненні ОСОБА_2 з роботи було порушено порядок звільнення працівника з роботи, оскільки не надано доказів прийняття рішення загальними зборами Товариства про звільнення позивачки відповідно до Статуту, не вплинуло на остаточний висновок суду щодо незаконності звільнення позивачки з займаної посади та поновлення її на роботі.

Так, відповідно до п.8.1. Статуту ТОВ «Нікютас» від 31 серпня 2021 року вищим органом Товариства є загальні збори учасників. У разі, коли єдиний учасник Товариства володіє 100% статутного капіталу Товариства (далі - Єдиний учасник/ рішення єдиного учасника) його рішення прирівнюється до рішення загальних зборів учасників, а відтак ОСОБА_4 , яка є єдиним учасником ТОВ «Нікютас» може приймати одноособові рішення.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (пункт 21 цієї постанови).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2021 року по 31 серпня 2022 року в сумі 64 906,09 грн. з вирахуванням встановлених податків та зборів, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 235 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та визначив середньоденний заробіток позивачки на підставі поданих останньою доказів. Заперечень відповідача щодо розміру середнього заробітку матеріали справи не містять.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки відбулося на підставі нотаріально посвідченого рішення єдиного власника ТОВ «Нікютас» не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджують законність звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням з підстав, передбачених статтею38 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у частині відмови в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, а відтак справу розглянуто без попереднього повідомлення відповідача та його представника про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 26 серпня 2022 року представник ТОВ «Нікютас» звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи із посиланням на неможливість прибуття у судове засідання.

Статтею 223 ЦПК України регламентовано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Факт належного повідомлення сторони відповідача про судове засідання не заперечується.

Так, розглянувши справу у відсутність представника відповідача, суд вірно виходив з того, що причини неявки є неповажними з огляду на те, що представник відповідача не навів у клопотанні обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності представника Товариства, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду. Крім того, представник відповідача не був позбавлений можливості заявити клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. До того ж, такі клопотання про відкладення справи були подані представником неодноразово у зв`язку з чим, розгляд справи було відкладено (а.с.73-74, 80-81).

Посилання ТОВ «Нікютас» на пункт 5 Рекомендацій щодо роботи судів в умовах воєнного стану, наданих Радою суддів України 02 березня 2022 року, відповідно до якого рекомендовано можливість відкладання розгляду справ та знімати їх з розгляду, не може вважатися безумовною підставою для скасування судового рішення.

В умовах воєнного стану українські суди працюють незалежно від інстанції чи юрисдикції, ставлячи життя і здоров`я людини як найвищу соціальну цінність на перше місце, забезпечують і гарантують людям насамперед право на життя і здоров`я, а також право на захист - тобто право на справедливий суд, оскільки Основний Закон України визначає, що діяльність судів не може бути припинена навіть в умовах військового або надзвичайного стану.

Колегія суддів наголошує, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Невмотивоване відкладення судового розгляду свідчитиме про порушення принципу розумності строків розгляду справи та затягування судового процесу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, спрямовані на порушення норм процесуального права, вивчивши наявні докази в матеріалах справи щодо вказаного клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів виснує про відсутність обов`язкової підстави для скасування законного судового рішення.

Крім того, представник ТОВ «Нікютас» скористався своїм правом апеляційного оскарження, брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції як особисто так і в режимі відеоконференції, що свідчить про реалізацію ним прав, передбачених законодавством.

Посилання в апеляційній інстанції адвоката Павловича Є.В. на наявність нарікань стосовно виконання трудових обов`язків позивачкою з боку засновника Товариства не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані в апеляційній інстанції ним докази, які на його думку підтверджують наявність інших підстав для звільнення ОСОБА_2 не стосуються підстав та умов звільнення останньої, оскільки підставою звільнення позивачки згідно наказу (розпорядження) від 31 серпня 2021 року є звільнення за власним бажанням, а не звільнення у зв`язку із порушенням здійснення нею повноважень генерального директора ТОВ «Нікютас».

Також, не є слушними посилання представника відповідача в апеляційній інстанції на пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду, оскільки про своє звільнення остання дізналась вже 02 вересня 2021 року, з огляду на таке.

Так, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як встановлено судом, наказ (розпорядження) про звільнення ОСОБА_2 до подання позову до суду (28 грудня 2021 року) не отримувала, лише під час розгляду справи у суді першої інстанції 25 липня 2022 року було витребувано вказаний наказ (розпорядження), доказів протилежного матеріли справи не містять.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікютас», подану в його інтересах адвокатом Павловичем Євгенієм Володимировичем - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягомтридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 27 грудня 2022 року.