Справа № 509/3411/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/3411/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 24 грудня 2016 року близько 09-30 год. на автодорозі Т1641 в с. Молодіжне, поблизу перехрестя з вул. Садовою Овідіопольського району Одеської області, сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля марки «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 . В подальшому автомобіль «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 зіткнувся з автомобілем «ВАЗ-2109» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди всі три транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водію автомобіля марки «ВАЗ-2109» ОСОБА_4 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

За наявності достатніх доказів, 28 березня 2018 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Після чого ОСОБА_2 було вручено обвинувальний акт, а згодом матеріали справи потрапили до розгляду в Овідіопольський районний суд Одеської області (суддя Козирський Є.С., справа № 509/1124/18).

У травні 2018 року з боку ОСОБА_1 у кримінальному провадженні було подано цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Ухвалою від 30.08.2019 року по справі № 509/1124/18 Овідіопольський районний суд Одеської області звільнив обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням обвинуваченого та потерпілого, закрив кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_2 , яке внесене до ЄРДР за №0002905 від 25.12.2016 року, у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності, позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди залишив без розгляду, вирішив питання скасування арешту майна учасників ДТП. Вказана ухвала від 30.08.2019 року по справі № 509/1124/18, яка набрала законної сили 09.09.2019р., встановила вину в даній ДТП саме ОСОБА_2 . При цьому позивач зазначає, що відповідач повністю уникнув відповідальності перед позивачем за шкоду, завдану його транспортному засобу, який був фактично знищений, оскільки ОСОБА_2 вирішив всі питання з іншим потерпілим ОСОБА_4 (це стало підставою для суду звільнити обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності), і відмовився сплачувати будь-яку компенсацію ОСОБА_1 .

Розрахунок суми матеріального відшкодування, що належить до виплати позивачу, з боку відповідача здійснено на підставі звіту № 30825170 про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу, складеного 11 вересня 2017 року ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ».

З наведеного звіту вбачається, що вартість автомобіля «KIA-SPORTAGE», державний номерний знак НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди становила 430 753,08 грн., вартість відновлювального ремонту 487 492,29 грн.

Оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на момент ДТП визначена у розмірі 430 753,08 грн. (чотириста тридцять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні, 08 копійок. ОСОБА_1 погодився із сумою визначення вартості матеріального збитку, яка за своїм розміром дорівнює ринкової вартості транспортного засобу «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП та складає 430 753,08 грн., позивач таким чином фактично погодився з визнанням автомобіля знищеним, тому вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити матеріальне відшкодування у зазначеному розмірі.

Щодо стягнення розміру моральної шкоди, ОСОБА_1 вказує на те, що в момент ДТП він керував автомобілем «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 , на пасажирському сидінні спереду знаходилася його мати, ОСОБА_5 . Вони разом отримали тілесні ушкодження у вигляді забиття грудної клітини. Звичайно, позивач, як син, дуже емоційно переживав як за свій стан здоров`я, так і за стан здоров`я своєї матері. Більш того, переживання позивача також виражено тим фактом, що під час розгляду кримінального провадження Овідіопольським районним судом Одеської області відповідач повністю уникнув відповідальності перед позивачем за шкоду, завдану його транспортному засобу, який був фактично знищений. Крім того, позивачем у 2017 році було сплачено за наступні послуги, пов`язані із ДТП:

- 2755,83грн. грошова сума за складання звіту № 30825170 від 11.09.2017р. про оцінку вартості матеріального збитку (на підтвердження сплати наявний акт надання послуг № 221 від 11.09.2017р. та квитанція до прибуткового касового ордеру №2 від 11.09.2017р.);

- 1300грн. грошова сума за послуги евакуатора (на підтвердження сплати наявний акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 227 від 14.08.2017р. та чек про сплату послуг від 14.08.2017р.);

- 336грн. грошова сума за послуги зберігання автотранспорту на спецплощадці (на підтвердження сплати наявний акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 226 від 14.08.2017р. та квитанція №110 про сплату послуг від 14.08.2017р.), а тому просить суд вказані витрати на загальну суму 4391,83грн. також стягнути з відповідача, оскільки вони безпосередньо пов`язані із ДТП, яка сталася за вини ОСОБА_2 .

Оскільки до цього часу відповідачем по справі сума заподіяної йому шкоди не відшкодована, тому він змушений звернутися до суду з даним цивільним позовом.

30.11.2020 року заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

25.02.2021 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, в якій просив скасувати його та призначити справу нового розгляду за правилами загального позовного провадження.

07.04.2021 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області задоволено заяву відповідача, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.11.2020 року по цивільній справі № 509/3411/20 скасовано.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 21.07.2021 року, справа передана до провадження судді Панасенко Є.М.

Ухвалою судді від 22.07.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Даною ухвалою також було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», оскільки на час дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована СГ «ТАС».

11.08.2021 року за вх. № 14685/21 представником відповідача адвокатом Драгомир А.П. до суду поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти заявлених позовних вимог позивача заперечує повністю, вважає що у задоволенні позову має бути відмовлено через його безпідставність та необґрунтованість. Щодо ДТП, яке сталося 24.12.2016 року на автодорозі Т1641 в с. Молодіжне, поблизу перехрестя з вул. Садовою, Овідіопольського району, Одеської області, та пошкодженням автомобіля «KIA-SPORTAGE», не були порушені права ОСОБА_1 , так як згідно технічного паспорту на автомобіль, копію якого було надано позивачем, як додаток до позову, власником даного транспортного засобу є ОСОБА_3 , та будь-яка шкода, яка заподіяна у зв`язку з пошкодженням зазначеного авто, була завдана саме власнику, а не представнику власника. Довіреність, яку також надано позивачем, надає право ОСОБА_1 бути представником власника автомобіля ОСОБА_3 в установах, підприємствах, організаціях пов`язаних із вчиненням правочинів щодо експлуатації належного йому автомобіля, та діяти від його імені та в інтересах, однак подання позову не є вчиненням правочину, а сам власник майна ОСОБА_3 не звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Отже, відповідач вважає, що в результаті ДТП шкоду було завдано власнику автомобіля, а з позовною заявою про відшкодування шкоди звернувся ОСОБА_1 , якому шкоду не було спричинено. Також, представником у відзиві зазначається, що позовну заяву взагалі подано до неналежного відповідача, адже при відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. За таких обставин, потерпіла сторона від зазначеної ДТП мала б отримати страхову виплату у розмірі, встановленому страховим полісом від страхової компанії, в якої відповідальність ОСОБА_2 була застрахована, а з нього мала право стягувати лише різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Що стосується саме суми матеріальної шкоди, відповідач також не згоден із її розрахунком, оскільки при проведенні оцінки вартості матеріальної шкоди було порушено його право бути присутнім при проведенні оцінювання завданої шкоди, а тому зазначена оцінка була проведена з порушенням вимог чинного законодавства та не може бути прийнята до уваги судом, як допустимий доказ. Також відповідачем після ознайомлення з позовом та долученими до нього додатками було прийнято рішення про звернення до НДІСЕ із заявою про проведення судово-оціночної експертизи по визначенню права вимоги ОСОБА_6 до нього, та нанесеної ОСОБА_1 суми збитку у зв`язку із зазначеною ДТП, що сталася 24.12.2016 року, та для проведення експертизи на дослідження було надано крім інших документів Звіт № 30825170 від 11.09.2017 року. В результаті експертом

Большаковим С.І. були виявлені порушення вимог чинного законодавства при здійсненні оцінки матеріальної шкоди оцінювачем ОСОБА_7 : при розрахунках ринкової вартості у звіті оцінки не обґрунтував включення або не включення до неї суми податку на додану вартість, а також вказана оцінка була виконана без договору на проведення оцінки майна, що є грубим порушенням норм Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Крім того, у відповідності до Звіту оцінювача ОСОБА_7 , та на підставі вимог Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, що діяла на час ДТП та діє у теперішній час, автомобіль «KIA-SPORTAGE» є знищеним автомобілем, тому що сума відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля, а тому оцінювач повинен був встановити не тільки ринкову вартість автомобіля та вартість його відновлювального ремонту, а і вартість автомобіля після ДТП для визначення суми відшкодування, чого зроблено не було, та оцінювачем у звіті було невірно визначено суму матеріальної шкоди, тому що у такому випадку матеріальна шкода мала складатися з різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а не з ринкової вартості ТЗ.

Щодо стягнення 15000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, сторона відповідача незгодна взагалі, оскільки вважають, що довідки про те, що позивач та його матір зверталися у травмпункт не свідчать про ушкодження здоров`я,так як після цього будь-якого лікування зазначені особи не проходили, до інших медичних закладів не зверталися, при зверненні їм було надано медичну допомогу у вигляді огляду, що також підтверджує те, що ушкоджень здоров`я не було. Загалом вважає що вимога про стягнення зазначеної суми свідчить про намір позивача безпідставно збагатитися за його рахунок, а не про дійсне відшкодування завданої шкоди.

Також, представник просив суд визнати звіт оцінювача ОСОБА_7 від 11.09.2017 року недопустимим доказом у зв`язку з допущеними порушеннями діючого законодавства при проведенні дослідження та складання звіту, а також зазначено, що пригода внаслідок якої було пошкоджено автомобіль та було спричинено матеріальну шкоду ОСОБА_3 сталася 24.12.2016 року, позивач же звернувся до суду 16.07.2020 року, тобто коли минуло більш ніж 3 роки 6 місяців, а отже у зв`язку з пропуском строків позовної давності у задоволенні позову також має бути відмовлено.

21.09.2021 року за вх. № 16852/21 представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому він зазначає щодо наявності у позивача права на звернення з позовом до відповідача: як зазначає відповідач у своєму відзиві на позов, на його думку, ОСОБА_1 взагалі не мав права на звернення до суду із позовом до ОСОБА_2 . Така думка обґрунтована тим, що на момент події ДТП, а саме 24.12.2016, яке сталося на автодорозі Т1641 в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, поблизу перехрестя з вул. Садовою, власником пошкодженого автомобіля «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 (згідно технічного паспорту), був ОСОБА_3 і нібито будь-яка шкода, заподіяна внаслідок ДТП, була завдана саме власнику автомобіля, а не позивачу. Однак оскільки позивач володів та користувався автомобілем «KIA-SPORTAGE» на підставі довіреності, тобто на законних підставах, він має право вимагати відшкодування шкоди, завданої автомобілю, шляхом звернення до суду із позовом в якості позивача. На думку ОСОБА_2 та його представника, позов був поданий до неналежного відповідача, оскільки цивільно правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована в ПрАТ «Страхова група «ТАС», що підтверджувалось копією полісу серії АК № 4535202. Отже, на думку відповідача, саме страховик має відшкодовувати завдану ним шкоду, і бути безпосередньо відповідачем в цій справі. При цьому представник позивача зазначає, що така думка є хибною і з нею погодитись не можна, оскільки відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Як зазначив позивач у своєму позові, 26 грудня 2016 року він дійсно звернувся до страхової компанії відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, але заяву на виплату страхового відшкодування не подавав (про що свідчить лист самої страхової компанії «ТАС» за вих. № 9753 від 26.12.2017 про відмову у виплаті страхового відшкодування), потім звернувся до суду з цивільним позовом в рамках кримінального провадження, який згодом був залишений судом без розгляду, а 16.07.2020, з огляду на зазначене, звернувся до суду із цивільним позовом в рамках цивільного судочинства.

Таким чином, скориставшись своїм правом, наданим йому ст.1192 ЦК України, позивач визначив спосіб відшкодування завданої йому шкоди, а саме: обрав відшкодування завданих йому збитків. Оскільки саме відповідач був власником транспортного засобу джерела підвищеної безпеки, керував ним, внаслідок чого заподіяв шкоду позивачу, саме відповідач і є належним відповідачем по цій справі. Також сторона відповідача у своєму відзиві на позов, вказують, що позов був поданий після спливу строку позовної давності, проте представник позивача вважає таку думку хибною і не погоджується з нею, адже початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. ДТП за участю позивача і відповідача трапилось 24.12.2016, отже строк позовної давності повинен був спливти 24.12.2019, однак, 28.03.2018 відповідачу було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Після чого відповідачу був вручений обвинувальний акт, а згодом матеріали справи потрапили до розгляду в Овідіопольський районний суд Одеської області (справа № 509/1124/18).

У травні 2018 року позивачем у вказаному кримінальному провадженні був поданий цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Ухвалою від 30.08.2019 по справі суд звільнив відповідача від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням обвинуваченого та потерпілого, закрив кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_2 , яке було внесене до ЄРДР за № 0002905 від 25.12.2016, у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності, цивільний позов позивача про стягнення матеріальної шкоди залишив без розгляду, вирішив питання скасування арешту майна учасників ДТП.

Згідно ч. 2 ст. 265 Цивільного кодексу України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Отже, весь час, який минув з травня 2018 року до 30.08.2019 не зараховується до строку позовної давності при пред`явленні Позивачем позову від 16.07.2020. Період, на який фактично відтерміновується дата спливу строку позовної давності, складає 15 місяців, таким чином, строк позовної давності сплив лише в березні 2021 року. Відтак, позовна заява була подана позивачем 16.07.2020, тобто в межах строку позовної давності і будь-які підстави для відмови у позові з причини спливу строку позовної давності відсутні.

Щодо визначення суми матеріальної шкоди. Розрахунок суми матеріального відшкодування, що належить до виплати позивачу з боку відповідача, було здійснено на підставі Звіту № 30825170 про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу, складеного 11 вересня 2017 року ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ».

З наведеного Звіту вбачається, що вартість автомобіля «KIA-SPORTAGE», державний номерний знак НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди становила 430753,08 гривень, а вартість відновлювального ремонту 487492,29 гривень.

Оскільки вартість відновлювального ремонту в даному випадку перевищує вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «KIA-SPORTAGE», державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на момент ДТП визначена у розмірі 430753,08 гривень (чотириста тридцять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні, 08 копійок).

Відповідно до п. 8.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов:

а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість;

б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ;

в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

У зв`язку з цим визначення вартості збитку, завданого позивачу, на рівні вартості транспортного засобу на день дорожньо-транспортної пригоди, визначеному у вказаному Звіті № 30825170, складеному 11.09.2017 ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ», оцінювач ОСОБА_7 , в повній мірі відповідають вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів та ст. 1192 ЦК України щодо визначення розміру збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна. Позивач погодився із сумою визначення вартості матеріального збитку, яка за своїм розміром дорівнює ринковій вартості транспортного засобу «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП та складає 430753,08 гривень, позивач таким чином фактично погодився з визнанням автомобіля знищеним, тому відповідач на підставі наведених норм Закону зобов`язаний сплатити матеріальне відшкодування у зазначеному розмірі.

Щодо зауваження відповідача про проведення огляду пошкодженого автомобіля «KIA-SPORTAGE» без його виклику та присутності представник позивача зазначив, що виклик заінтересованих осіб для технічного огляду не є прямим обов`язком замовника чи оцінювача, є диспозитивною нормою та здійснюється лише у разі потреби, у зв`язку із чим Звіт № 30825170 ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ» (оцінювач ОСОБА_7 ) є належним та допустимим доказом.

Більш того, відповідач увесь цей час (з моменту складання звіту 11.09.2017р. та до моменту написання відзиву на позов - а це чотири роки) у разі своєї незгоди із його висновками мав право його оскаржити, але замість цього він просто уникнув відповідальності за завдані позивачу збитки, не компенсував йому вартість втраченого автомобіля та взагалі зазначає, що позивач не має права звертатися із таким позовом.

Стосовно замовлення і проведення відповідачем судово оціночної експертизи по визначенню права вимоги позивача до відповідача та нанесеної позивачу суми збитку (шкоди) у зв`язку із ДТП, та зроблених висновків, представник зазначив, що відповідач, заздалегідь знаючи, що він не зможе надати експерту фактично знищений об`єкт дослідження та відповідні документи, все ж таки замовляє судову експертизу на власний розсуд та ризик (що в тому числі унеможливлює відшкодування йому вартості експертизи); свідомо замовляючи таку експертизу, відповідач заздалегідь знав, який буде висновок, отже, не мав на меті встановити якісь дійсні обставини, що мають значення для справи, а використав це з метою маніпулювання та зловживання процесуальними правами, спробою введення суду в оману та дискредитації Звіту № 30825170 від 11.09.2017 про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої володільцю транспортного засобу; виготовлений експертом та наданий відповідачем Висновок судово оціночної експертизи № 423/21 від 29.06.2021 протирічить сам собі, є абсолютною імпровізацією експерта ОСОБА_8 та не спирається на будь-які законодавчо встановлені методики, не має будь-якої правової ваги як за використаним методом, так і за кінцевим висновком, отже фактично є неналежним та недопустимим доказом.

Щодо відшкодування моральної шкоди позивачу, то така шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, а її розмір визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. В результаті ДТП позивач на значний час лишився без авто та засобу мобільного пересування, витрачав значну кількість грошей для пересування на таксі та інші транспортні засоби для підтримання нормальної життєдіяльності родини. Сама поведінка відповідача, яка зводиться до не бажання взагалі сплачувати будь-яку компенсацію позивачу за фактично втрачений автомобіль, дає інший привід для психологічних переживань та нанесенню позивачу ще більшої моральної шкоди.

Враховуючи викладене, вважав доводи, викладені відповідачем у відзиві на позов, надуманими, необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим, просив суд визнати Висновок судово оціночної експертизи № 423/21 від 29.06.2021 (по визначенню вартості права вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та нанесеної ОСОБА_1 суми збитку (шкоди), у зв`язку з ДТП 24.12.2016) у справі № 509/3411/20, складений експертом Большаковим С.І. недопустимим та неналежним доказом, через те, що він не відповідає основній меті судової експертизи, тобто не є дослідженням на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є предметом судового розгляду, та не з`ясовує обставин, що мають значення для справи та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою суду від 21.10.2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

16.11.2022 року за вх. № 21304/22 до суду представником відповідача надіслані письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України, відповідно до яких ще раз наголошував на тому, що автомобіль «KIA-SPORTAGE» після ДТП вже тричі змінив власників, та на час розгляду справи кінцевим власником авто є ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується копією відповіді та інформації наданими на адвокатський запит, що в свою чергу свідчить про те, що власник автомобіля ОСОБА_3 вже отримав свої гроші від продажу авто, автомобіль має інший реєстраційний номер, власник транспортного засобу має інше свідоцтво про реєстрацію, та у позивача немає оригіналу а ні старого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а ні нового, та позивач до даного автомобіля та до будь-якої шкоди заподіяної колишньому власнику авто жодного відношення немає, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити. Ще раз представник відмітив, що потерпіла сторона від зазначеної ДТП мала б отримати страхову виплату у розмірі, визначеному страховим полісом від страхової компанії в якої відповідальність відповідача була застрахована, а з відповідач мала право стягувати лише різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Але потерпіла сторона від ДТП впродовж строків встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» взагалі не здійснювала волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, на отримання якої право власник автомобіля, або ж його представник ОСОБА_1 не звертався а ні до страховика, або ж до МТСБУ, а ні до суду, що у свою чергу не надає право ОСОБА_1 звертатися до суду з позовом про стягнення майнової шкоди з винуватця ДТП, тому що таке право йому не надається будь-якою нормативно-правовою нормою, внаслідок чого підстав для задоволення його позовних вимог немає. Також адвокат вважає, що позивачем з позовною заявою не надано суду доказів вартості матеріальної шкоди, яку було завдано відповідачем, та така вартість взагалі не була встановлена, та будь-яких клопотань перед судом задля встановлення вартості матеріальної шкоди позивачем не заявлялося. Ще раз наголосив, про те що при проведенні оцінки вартості майна матеріальної шкоди було порушено право відповідача бути присутнім при проведенні оцінювання завданої шкоди, зазначена оцінка була проведена з порушенням прав відповідача та вимог чинного законодавства, та не може бути прийнята до уваги судом, як допустимий доказ. Крім цього, щодо суми матеріального зазначив свою незгоду з розрахунком матеріальних збитків, про які вказував у відзиві. А так, як оцінювачем у звіті було невірно визначено суму матеріальної шкоди, тому що у такому випадку матеріальна шкода мала складатися з різниці між вартістю вартості транспортного засобу до та після ДТП, а не з ринкової вартості автомобілю, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів розміру майнової шкоди. Думка сторони позивача що звіт про оцінку шкоди підтверджує розмір майнової шкоди не заслуговують на увагу, оскільки цей звіт проведено за заявою позивача суб`єктом підприємницької оціночної діяльності, проведено без попередження оцінювача про кримінальну відповідальність за відомо неправдивий висновок, даний звіт не є висновком експерта, оцінка майна проводилася без участі відповідача, як іншого учасника ДТП, що позбавило сторону відповідача надати свої доводи та міркування при проведенні оцінки, цей звіт не підтверджує коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу, його утилізаційну вартість вартість після ДТП, наданий позивачем як додаток до позовної заяви, добутий ним на свій розсуд, з порушенням норм ЦПК України та інших законодавчих актів, а тому має бути визнаний судом, як недопустимий доказ. Повторно зазначив про пропуск строків позовної давності позивачем, хоча позивач у відповіді на відзив зазначив, що строки позовної давності ним порушені не були, та вказав що нібито у травні 2018 року під час розгляду кримінального провадження відносно відповідача ним було подано позовну заяву про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а у серпні 2019 року кримінальне провадження відносно відповідача було закрито, а цивільний позов було залишено без розгляду. Та позивач послався при цьому на вимоги ч.2 ст. 265 ЦК України, а саме якщо суд залишив без розгляду позов пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Але при цьому позивач не надав суду будь-яких доказів того, з яким саме позовом він звертався до суду, не надав доказів що він звертався до суду з позовною заявою саме про стягнення матеріальної шкоди. Та зауважив, що тільки власником авто «KIA-SPORTAGE» було заявлено позовну заяву про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_2 , у той час, коли ОСОБА_1 таких позовних вимог не заявлялося, ним було заявлено позов лише про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 . А тому, так як ОСОБА_10 у травні 2018 року під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_2 не звертався до суду з позовною заявою про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, то на його теперішню позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди вимоги ч.2 ст. 265 ЦК України не розповсюджується. В поясненнях адвокат також повторно висловив незгоду з сумою моральної шкоди, адже належних доказів щодо отримання позивачем будь-якого ушкодження здоров`я позивачем не надано.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 . Витребувано з архіву Овідіопольського районного суду Одеської області матеріали справи №509/1124/18 для огляду в судовому засіданні.

25.01.2022 року за вх. № 1265/22 до суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що на момент ДТП 24.12.2016 року дійсно ОСОБА_3 був власником пошкодженого автомобіля «KIA-SPORTAGE», тоді як фактично їм керував ОСОБА_1 (на підставі п.2.1. ПДРУ країни, а також була довіреність), що не позбавляє останнього звернутися до суду із вимогами щодо стягнення розміру шкоди. Завданої в результаті такої ДТП, більш того ОСОБА_1 є зятем ОСОБА_3 позов подано саме до ОСОБА_2 , оскільки майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Шкоду завдано саме ОСОБА_2 , що встановлено ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.08.2019 року по справі № 509/1124/18. Таким чином, оскільки відповідач був власником транспортного засобу джерела підвищеної безпеки, керував ним, внаслідок чого заподіяв шкоду позивачу, саме ОСОБА_2 і є належним відповідачем по даній справі. Також обґрунтував позицію щодо строків позовної давності, яка співпадає з позицією сторони позивача. Щодо визначення суми матеріальної шкоди, представник зазначає, що вартість автомобіля «KIA-SPORTAGE» до ДТП становила 430 753,08 грн., а вартість відновлювального ремонту 487 492,29 грн. оскільки вартість відновлювального ремонту в даному випадку перевищує вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «KIA-SPORTAGE» станом на момент ДТП визначена у розмірі 430 753,08 грн. разом з тим, відповідач увесь цей час з моменту складання звіту 11.09.2017 року та до моменту написання відзиву на позов а це чотири роки, у разі своєї незгоди із його висновками мав право його оскаржити, але замість цього він просто уникнув відповідальності за завдані позивачу збитки, не компенсував вартість втраченого автомобіля та взагалі зазначає, що позивач не має права звертатися із таким позовом. Також вважає і обґрунтованою суму моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. Оскільки позивач в результаті ДТП на значний час лишився без авто та засобу мобільного пересування, втратив значну кількість грошей для пересування на таксі та інші транспортні засоби для підтримання нормальної життєдіяльності родини. Загалом поведінка відповідача, яка зводиться до небажання взагалі сплачувати будь-яку компенсацію позивачу за фактично втрачений автомобіль, дає інший привід для психологічних переживань та нанесенню позивачу ще більшої моральної шкоди. Також представник віл імені ОСОБА_3 позов підтримав в повному обсязі, та просив суд задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Підтримав викладене ним в відповіді на відзив, та додатково пояснив суду, що позовні вимоги повністю підтверджуються, крім наданих документів, ще і матеріалами кримінального провадження. Зазначив, що в дорожньо-транспортній пригоді повністю винен відповідач ОСОБА_2 , який до сьогоднішнього дня бажає уникнути відповідальності за скоєне. Вказав, що розмір моральної шкоди є обгрутнованим, оскільки навіть станом на сьогоднішній день позиція відповідача така, що лише бентежить позивача, а з часу скоєння ДТП відповідач жодного разу не пропонував вирішити питання щодо збитків.

Представник відповідача з позовними вимогами не погодився, вважав що немає жодних підстав для задоволення позову. Наголосив, що за фактом ДТП було зареєстроване кримінальне провадження, справа перебувала на розгляді у суді та по ній винесено остаточне процесуальне рішення. Та навіть в рамках кримінальної справи ОСОБА_1 просив лише моральну шкоду, а ОСОБА_3 матеріальну та моральну. Протягом часу коли справа перебувала на розгляді, сторони навіть не цікавилися долею авто, їм було висловлено позицію що спочатку вони отримують виплати зі страхової, а далі уже б було зрозуміло. Крім того, представник відповідача вважає, що власник авто самоусунувся від вирішення всіх цих питань, нікуди не звертався і не намагався отримати виплати. Ще раз наголосив що поданий висновок стороною позивача не є належним, моральна шкода також не може бути задоволена, оскільки ОСОБА_1 не є власником авто, та як саме змінилося його життя після ДТП також незрозуміло. Також позивачем було пропущено строки звернення з позовом до суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та доведеним, жодного разу Ібрагімов Ш.Ц. від питань після ДТП не самоусувався, більшою частиною в цьому займався саме ОСОБА_1 оскільки є його зятем та саме він користувався автомобілем «KIA-SPORTAGE».

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» в судовому засіданні явку представника не забезпечила, заяв чи письмових пояснень до суду не надсилали. 04.04.2022 року за вх. №4630/22 на офіційну електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення справи представника АТ «СГ «ТАС», проте повноваження представника нічим не підтверджені, дане клопотання не містить підпису, додаткових заяв на адресу суду не надсилали. Жодних пояснень чи заперечень щодо суті спору, представник не зазначив.

Суд враховуючи думку сторін, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, яке не підписане належним чином.

В судове засідання, яке було призначено судом 23.06.2022 року сторони, повідомлені належним чином, не з`явилися. Представник позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 , адвокат Лук`ян С.Г., 23.06.2022 року подав до суду заяву, якою просив розглядати справу за відсутності сторін та їх представника. Представник відповідача

ОСОБА_2 , адвокат Драгомир А.П., 21.06.2022 року надіслав на електронну пошту суду заяву, відповідно до якої просив визнати причини його неявки поважними, провести судове засідання без участі відповідача та його представника, та повністю відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору АТ «СГ «ТАС» в судове засідання повторно не з`явився.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути виз начено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як визначено нормами статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Закріплення загальних засад цивільного законодавства в ЦК України свідчить про підтвердження законодавцем природного права як "першоджерела" цивільного законодавства, що випливає із раціональності і розумності. Структуру природного права становлять норми і норми-принципи, які визначають поведінку людей у суспільстві незалежно від позитивного права, до складу якого, в свою чергу, входять норми цивільного законодавства і міжнародні договори України.

Норми-принципи мають загальнообов`язковий характер, і тому їх дотримання та облік при законотворчості і розгляді конкретних правових ситуацій є обов`язковою вимогою закону. Практичне значення цього положення полягає, зокрема в тому, що суд повинен не лише механістично аналізувати конкретні юридичні документи, але й осмислювати принципи і цілі, що покладено в основу їх прийняття.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Через призму природних принципів справедливості, добросовісності і розумності має оцінюватися і тлумачитися все позитивне і природне право і наслідки його застосування. Основне призначення цього принципу вбачається в «наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, установити об`єктивну істину». Закріплений вітчизняним законодавцем принцип справедливості, добросовісності і розумності має визнаватися не сукупністю трьох принципів, а єдиним принципом, який проявляється в єдності взаємопов`язаних трьох складових, що є традиційним для європейського приватного права.

Справедливість є конкретною та універсальною за сферами використання категорією, що адекватно може бути реалізована через невичерпну багатоманітність правозастосовної діяльності і захищається судом, коли несправедливість стає нестерпною. Добросовісність має «обмежувальну» функцію, згідно з якою правило, обов`язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених законом. У цьому зв`язку всі правила, які створюються сторонами чи законом підпадають під контроль судів не для того, щоб оцінити їх внутрішню справедливість, а для того, щоб вирішити чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів. Суди приймають рішення «contra legem» (тобто, всупереч формальному, державному закону), якщо дотримання норм закону призведе до явно несправедливого щодо сторін результату.

Отже, «концепція добросовісності може використовуватися в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила». При цьому сферою застосування справедливості є "виправлення закону там, де він має недоліки через свою загальність".

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 володів та користувався автомобілем «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 на підставі довіреності, автомобіль на праві власності належав на той час батьку його дружини ОСОБА_3 , який також є учасником справи.

24 грудня 2016 року близько 09-30 год. на автодорозі Т1641 в с. Молодіжне, поблизу перехрестя з вул. Садовою Овідіопольського району Одеської області, сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля марки «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 . В подальшому автомобіль «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 зіткнувся з автомобілем «ВАЗ-2109» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди всі три транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водію автомобіля марки «ВАЗ-2109» ОСОБА_4 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

28 березня 2018 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Після чого ОСОБА_2 було вручено обвинувальний акт, кримінальне провадження перебувало на розгляді в Овідіопольському районному суді Одеської області. В рамках даного кримінального провадження ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 подавали цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою від 30.08.2019 року по справі № 509/1124/18 Овідіопольський районний суд Одеської області звільнив обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням обвинуваченого та потерпілого, закрив кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_2 , яке внесене до ЄРДР за №0002905 від 25.12.2016 року, у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності, позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишив без розгляду, вирішив питання скасування арешту майна учасників ДТП.

Вказана ухвала від 30.08.2019 року по справі № 509/1124/18, яка набрала законної сили 09.09.2019 року, встановила вину в даній ДТП саме ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На час даної дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС», що підтверджувалося полісом № АК 4535202 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, діючого на момент ДТП.

26 грудня 2016 року позивач звернувся до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, але заяву на виплату страхового відшкодування не подавав (про що свідчить лист самої страхової компанії «ТАС» за вих. № 9753 від 26.12.2017р. про відмову у виплаті страхового відшкодування), а звернувся до суду з цивільним позовом в рамках кримінального провадження.

Однак, враховуючи що цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був залишений судом без розгляду, позивач був змушений звертатися з таким позовом до суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідач у своєму відзиві на позов, зазначає, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки цивільно правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована в ПрАТ «Страхова група «ТАС», що підтверджувалось копією полісу серії АК № 4535202. Отже, на його думку, саме страховик має відшкодовувати завдану ним шкоду, і бути безпосередньо відповідачем в цій справі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як зазначив позивач у своєму позові, 26 грудня 2016 року він дійсно звернувся до страхової компанії Відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, але заяву на виплату страхового відшкодування не подавав (про що свідчить лист самої страхової компанії «ТАС» за вих. № 9753 від 26.12.2017 про відмову у виплаті страхового відшкодування), потім звернувся до суду з цивільним позовом в рамках кримінального провадження, який згодом був залишений судом без розгляду, а 16.07.2020, з огляду на зазначене, звернувся до суду із цивільним позовом в рамках цивільного судочинства.

Таким чином, скориставшись своїм правом, наданим йому ст.1192 ЦК України, позивач визначив спосіб відшкодування завданої йому шкоди, а саме: обрав відшкодування завданих йому збитків.

Статтею 1192 ЦК України передбачені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого.

Зокрема, передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у Постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6- 2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Таким чином суд вважає, оскільки саме відповідач був власником транспортного засобу джерела підвищеної безпеки, керував ним, внаслідок чого заподіяв шкоду позивачу, саме відповідач і є належним відповідачем по цій справі.

Крім того, щодо заперечень того, що лише власник транспортного засобу, тобто ОСОБА_3 , міг би звертатися до суду з позовом про відшкодування шкоди, суд зазначає, що відповідно до Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 7.09.1998 №1388 (далі Правила), власники транспортних засобів зобов`язані зареєструвати їх в органах Державної автоінспекції Міністерства внутрішніх справ. При цьому прізвище, ім`я, по батькові або найменування юридичної особи власника (співвласника) транспортного засобу вказуються у свідоцтві про реєстрацію такого транспортного засобу. Експлуатація транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державної автоінспекції, забороняється.

Доказами, що підтверджують правову підставу володіння автомобілем, можуть бути свідоцтво про реєстрацію автомобіля або документ, що підтверджує право користування та (або) розпорядження вказаним автомобілем, і виданий на період дії такого документа тимчасовий реєстраційний талон.

Разом із цим п.16 зазначених Правил встановлено, що отримання власником транспортного засобу, який передав право користування і (або) розпорядження належним йому транспортним засобом, тимчасового реєстраційного талону не є обов`язковим і здійснюється за бажанням.

Отже, якщо у фізичної особи, яка керує транспортним засобом, але не є його власником, відсутній тимчасовий реєстраційний талон, проте є, наприклад, дійсний нотаріально посвідчений договір, довіреність, вона вважається такою, що володіє цим транспортним засобом на відповідній правовій підставі.

Що стосується суми завданого матеріального збитку внаслідок ДТП.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення суми матеріального збитку в розмірі 430 753, 08 грн. за розміром ринкової вартості транспортного засобу та 4 391, 83 грн. загальні витрати, пов`язані з ДТП, а в загальному розмірі 435 144, 91 грн., позивач погодився із сумою матеріального збитку на підставі звіту № 30825170 про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу, складеного 11 вересня 2017 року ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ». З наведеного звіту вбачається, що вартість автомобіля «KIA-SPORTAGE», державний номерний знак НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди становила 430 753,08 грн., вартість відновлювального ремонту 487492,29 грн.

Оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 станом на момент ДТП, тому позивач і просить стягнути вказані кошти з відповідача.

Однак, сторона відповідача у відзиві на позов, в додаткових письмових поясненнях та поясненнях у судовому засіданні категорично заперечувала проти врахування при вирішенні справи Звіту № 308225170 від 11.09.2017 року, адже огляд авто проводився без участі відповідача або ж його представників. У звіті також взагалі не зазначено про належний виклик для такого огляду, у додатках до нього не надано жодного підтвердження того, що ОСОБА_2 взагалі викликався на вказану дату з метою проведення обстеження пошкодженого автомобіля. Так як при проведенні оцінки вартості майна матеріальної шкоди було порушено його право бути присутнім при проведенні оцінювання завданої шкоди, зазначена оцінка була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, тому й не може бути прийнята до уваги судом, як допустимий доказ. Крім того представником відповідача зазначається про грубе порушення Національного стандарту № 1 «Загальні оцінки майна і майнових прав», оскільки при розрахунках ринкової вартості у звіті не обґрунтовано включення або не включення до неї суми податку на додану вартість, а також даний звіт був виконаний без договору на проведення оцінки майна. Також наголошувалося на тому, що оцінювачем у звіті було невірно зазначено суму матеріальної шкоди, тому що у такому випадку матеріальна шкода мала складатися з різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а не з ринкової вартості транспортного засобу.

Судом було встановлено, що внаслідок ДТП автомобіль «KIA-SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 , який належав на праві власності ОСОБА_3 , та яким ОСОБА_1 керував на час ДТП, отримав механічні пошкодження.

Суд зазначає, що правовідносини сторін в частині визнання події страховою та отримання страхового відшкодування регулюється спеціальним законодавчим актом, а саме, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 33.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно транспортні засоби у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

У ст. 34 зазначеного Закону, зазначено, що страховик терміново, але не пізніше трьох робочих днів (враховуючи день отримання письмового повідомлення про страховий випадок), зобов`язаний направити аварійного комісара або експерта на місце настання страхового випадку а/або до місце знаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо у визначений строк аварійний комісар або експерт не з`явився, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому випадку страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи.

26.12.2016 року позивач звернувся до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, але заяву на виплату страхового відшкодування не подавав (про що свідчить лист самої страхової компанії «ТАС» за вих. № 9753 від 26.12.2017р. про відмову у виплаті страхового відшкодування), а звернувся до суду з цивільним позовом в рамках кримінального провадження.

17.08.2017 року від позивача надійшла заява до ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ» з проханням провести оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу. Відповідно до Звіту № 30825170 від 11.09.2017 року вартість відновлювального ремонту перевищує вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 , станом на момент ДТП, визначена у розмірі 430 753,08 грн.

Перевіряючи такі доводи позивача, суд звертає увагу на те, що правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 статті 22 цього Кодексу збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У частині першій статті 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу.

Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро (Постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 753/21303/16-ц; Постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 759/5414/17).

Отже, розмір страхового відшкодування залежить також від того, визнає власник транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро.

В позовній заяві зазначено, що позивач фактично погодився з визнанням автомобіля знищеним, однак згода останнього передати страховій компанії залишки транспортного засобу відсутня та така передача не відбулась, оскільки в подальшому автомобіль був проданий позивачем.

Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до полісу АК № 4535202 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності страховика (строк дії з 21.07.2016 по 20.07.2017) цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС». Вказаним полісом передбачається ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, на 100 000 (сто тисяч) грн., за шкоду, заподіяну життю/здоров`ю 200 000 (двісті тисяч) грн., франшиза становить дві тисячі грн.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У даному випадку підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) стало неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (стаття 37.1.4), про що свідчить лист страхової компанії "ТАС" за вих. №9753 від 26.12.2017 року про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Щодо незгоди сторони відповідача зі Звітом № 30825170 від 11.09.2017 року,суд зазначає, що відповідно до пунктів 5.1., 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.

У разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведенняогляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Таким чином, виклик заінтересованих осіб для технічного огляду не є прямим обов`язком замовника чи оцінювача, є диспозитивною нормою та здійснюється лише у разі потреби, у зв`язку із чим Звіт № 30825170 ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ» (оцінювач ОСОБА_7 ) є належним та допустимим доказом.

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

При визначенні розміру майнової шкоди суд приймає до уваги Звіт № 30825170 від 11.09.2017 року. Зазначений доказ відповідач не спростував, інший розмір шкоди ним не доведено, що є його процесуальним обов`язком.

Стосовно належності позивача в частині стягнення майнової шкоди, то суд з цього приводу виходить з того, що позивач користувався автомобілем правомірно, а тому має право на відшкодування матеріального збитку, спричиненого пошкодженням автомобіля, який перебував у його володінні.

З наданих суду документів вбачається, що унаслідок ДТП, винним у якій є

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 завдано майнової шкоди, що виразилася у пошкодженні належного позивачу на праві користування автомобіля, власником якого є його тесть, та у витратах, пов`язаних з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку про покладення на винну особу цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування позивачу спричиненої відповідачем майнової шкоди, справедливий розмір якої, на переконання суду, становить 300 000 гривень.

При цьому, суд зазначає, що з матеріалів справи та пояснень представників сторін у судових засіданнях, їх письмових поясненнях, які прийняті судом та долучені до матеріалів справи, суд позбавлений можливості встановити вартість транспортного засобу «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 після ДТП, яка мала місце 24.12.2016 року, також така вартість не вказана і в Звіті № 30825170 від 11.09.2017 року, на який посилається сторона позивача, а тому вирахувати точний розмір матеріального відшкодування, а саме різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди не виявляється можливим. При цьому, позивачем визнається автомобіль фактично знищеним, та з моменту ДТП, а саме 24.12.2016 року жодної компенсації за завдані збитки відповідачем не відшкодовано. Також, суд наголошує, що автомобіль «KIA-SPORTAGE» д.н.з. НОМЕР_2 на даний час перебуває у власності іншої особи, про це наголошував представник відповідача, даний факт не спростований позивачем та його представником, натомість про грошові кошти, за які було продано автомобіль після ДТП, не зазначається.

Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої злочином позивачу, виходячи з характеру травм, отриманих потерпілим, витраченого часу на його реабілітацію та характеру душевних страждань, які беззаперечно відчув потерпілий після ДТП, враховуючи, що в ДТП потрапила також його мати, яка їхала поруч з ним на пасажирському сидінні, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 8 000,00грн., що відповідає загальним засадам виваженості, розумності та справедливості.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд також зазначає, що Постановою Великої Палати верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа 465/4621/16-к) передбачено, що в спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Відтак, право позивача підлягає захисту, а відповідач не позбавлений можливості отримати від страхової компанії кошти, які він витратить на відшкодування шкоди потерпілому.

Інші доводи відповідача та його представника не мають вирішального значення для встановлення обставин у цій справі та не впливають на висновки суду, у зв`язку з чим судом не оцінюються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо заявленої у відзиві на позов відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що застосування позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову у випадку, коли позов доведений по суті.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як зазначалося раніше, позивачем в рамках кримінального провадження подався цивільний позов, та ухвалою суду від 30.08.2019 по справі № 509/1124/18 Овідіопольський районний суд Одеської області звільнив ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням обвинуваченого та потерпілого, закрив кримінальне провадження відносно обвинуваченого, у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності, цивільний позов позивача про стягнення шкоди залишив без розгляду, вирішив питання скасування арешту майна учасників ДТП.

Згідно ч. 2 ст. 265 Цивільного кодексу України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Враховуючи викладене, весь час, який минув з травня 2018 року до 09.09.2019 року дати набрання законної сили ухвали суду, не зараховується до строку позовної давності при пред`явленні позивачем позову, перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. Враховуючи, що до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 20.07.2020 року, трирічний строк позовної давності на день звернення до суду не сплив і тому порушене право позивача підлягає захисту судом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційного розміру задоволених позовних вимог щодо матеріальної шкоди, що складає 3 000 грн. 00 коп. (300000,00*4351,45/435144,91) та 2102 грн. 00 коп. щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, та разом складає 5102 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 7, 12, 13, 19, 23, 76-78, 80, 81-83, 89, 102, 106, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 суму матеріальної шкоди у розмірі 300 000 (триста тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 суму моральної шкоди у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 суму судових витрат понесених позивачем по сплаті судового збору в розмірі 5102 (п`ять тисяч сто дві) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11.07.2022 року

Головуючий: Є. М. Панасенко