Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.07.2022 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Хитрук В.М.,

за участі секретаря судового засідання Рашевської О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Барської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі та в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . З 02.09.2015 року шлюбні відносини між сторонами припинені. Позивач займається вихованням, навчанням сина та забезпечує його матеріально всім необхідним з дня припинення шлюбу. Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо, має іншу сім`ю. ОСОБА_1 проживає разом з дитиною у власній двокімнатній квартирі. Дитина ОСОБА_4 навчається в Барському ліцеї №2. Між позивачем та відповідачем відсутня згода щодо місця проживання дитини. Тому, ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання дитини разом з ним.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Невольчук С.П. позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач по справі ОСОБА_2 позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення, просила справу розглядати без її участі, про що зазначила в письмовій заяві до суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служби у справах дітей Барської міської ради Вінницької області Предиткевич Л. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, у якій зазначила, що місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається самою дитиною, а тому висновок органу опіки та піклування у даному випадку не є обов`язковим.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов доведений та обґрунтований i його слід задовольнити повністю. До такого висновку суд дійшов з наступного.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.10.1994 року.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 02.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з батьком. Мати дитини ОСОБА_2 надала письмову згоду від 25.08.2015 на проживання сина ОСОБА_3 з батьком.

Позивач ОСОБА_1 займається вихованням, навчанням неповнолітнього сина та забезпечує його матеріально всім необхідним. Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо з іншою сім`єю.

ОСОБА_1 проживає разом з дитиною в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина ОСОБА_3 навчається у Барському ліцеї №2, що підтверджується актом відвідування сім`ї № 131 від 23.05.2022 року.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Зважаючи на те, що на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду син сторін у справі ОСОБА_3 , 2007 року народження, досяг чотирнадцяти років, він у праві самостійно обирати своє місце проживання, з дня розірвання шлюбу проживає з батьком та бажає з ним проживати, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за фактичним місцем його проживання.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя: