Справа №296/8989/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі судового засідання Карпішиній С.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Гуртовенка Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 04.03.2013 року звертався до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики та суму відсотків за користування позикою в розмірі 105 800,92 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 939,16 грн. Позов було задоволено 10.07.2013 року, рішення суду набрало чинності 29.07.2013 року. Рішенням суду від 21.11.2014 року, яке набрало законної сили 19.01.2015 року, стягнуто з відповідача три відсотки річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 4 391,46 грн. та 17 457,15 грн. відповідно. Рішенням суду від 16.06.2015 року, яке набрало законної сили 27.07.2015 року, стягнуто з відповідача три відсотки річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 660,92 грн. та 36 078,12 грн. відповідно. Рішенням суду від 10.02.2016 року, яке набрало законної сили 29.04.2016 року, стягнуто з відповідача три відсотки річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 2 113,12 грн. та 29 201,05 грн. відповідно. Як вказує позивач, наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобов`язання і відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин. Загальний період прострочення, за який було судом стягнуто інфляційні втрати, складає лютий 2013 року листопад 2015 року (включно) та загальний період прострочення, за який було судом стягнуто 3% річних, складає з 1 лютого 2013 року до 15 грудня 2015 року. На підставі виданих за згаданими вище судовими рішеннями п`яти виконавчих листів у Корольовському відділі державної виконавчої служби м. Житомира перебуває зведене виконавче провадження №47201109 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу на загальну суму 199 817,09 грн. Періодичні стягнення грошових сум з боржника відбувалися в рамках цього зведеного виконавчого провадження згідно наданої Корольовським ВДВС м. Житомира інформації.

З огляду на порушення ОСОБА_2 грошового зобов`язання, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 12.03.2017 по 19.10.2021 та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період березень 2017 жовтень 2021 у розмірі 12 645,90 грн. та 74 546,30 грн. відповідно, а всього 87 192,20 грн.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 02.11.2021 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання передано за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 10 січня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Синицької Н.П. до суду 08.02.2022 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень представник вказала, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.07.2013 року у справі №296/2056/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 100 000 грн., відсотки за користування позикою в сумі 5 800,92 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 936,16 грн., а всього 106 740,08 грн. Судовим рішенням встановлено обставини, відповідно до яких 23.04.2012 року згідно з умов розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг 100 000 грн. та зобов`язався повернути їх до 01.02.2013 року. Відповідач порушив зобов`язання та не повернув борг позивачу. Таким чином, строк виконання зобов`язання за правовідносинами у справі виник 01.02.2013 року. Натомість, за словами представника відповідача, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України на суму грошового зобов`язання, заявлено поза межами строку позовної давності. У зв`язку з викладеним, відповідач заявляє про сплив строку позовної давності та просить застосувати позовну давність до вимог позивача за період 15.12.2015-19.10.2018, так як дата звернення позивача до суду 19.10.2021, і як наслідок відмовити у задоволенні позову у вказаній частині. Відповідач також не погоджується з базою нарахування індексу інфляції та 3% річних. Зі змісту поданої позовної заяви вбачається про нарахування ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу за договором позики та суму відсотків за користування позикою в розмірі 105 800,92 грн. Однак, на думку представника, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат згідно з вимогами ст. 625 ЦК України є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, що спростовує доводи заявника про зворотне. Отже, рішенням суду встановлена та стягнута з ОСОБА_2 основна сума боргу 100 000 грн., інша частина коштів у розмірі 5 800,92 грн. є відсотками за користуванням позикою та не входять до складу основної суми боргу. Саме із цієї суми, на переконання відповідача, позивачем може бути проведено нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Таким чином, позивачем першочергово невірно визначено базу нарахування для 3% річних та інфляційних втрат, що свідчить, на думку відповідача, про недостовірність здійснених розрахунків позивача. Відтак твердження позивача щодо нарахування індексу інфляції та 3% річних за увесь строк затримки розрахунку не відповідає фактичним обставинам справи та є занадто завищеним. На переконання адвоката, такий строк повинен відраховуватись з 16.12.2015 року, оскільки позивач звертався до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 індексу інфляції та 3% річних за періоди з 01.02.2013 року по 15.12.2015 року, однак з урахуванням вимог щодо застосування строку позовної давності повинен обмежуватись останніми 3 роками, які передували подачі позову. Представник відповідача зазначає, що розрахунок позивача не базується на підтверджених доказами обставинах, а тому є необґрунтованим та недоведеним, зробленим лише на припущеннях позивача.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що прострочена сума (початкова) або прострочене грошове зобов`язання 105 800,92 грн. це борг відповідача станом на 01.02.2013 року, до якого він повинен був повернути борг за договором позики. Ця сума складається з отриманої позики 100 000 грн. та відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ. На вказану суму позивач має право нараховувати інфляційні втрати та 3% річних, починаючи з 01.02.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України. З цим погодились всі попередні суди у справах №296/2056/13-ц, №296/4109/14-ц, №296/2462/15-ц, 296/13178/15-ц і ними були стягнуті суми нарахувань інфляційних та 3% річних з цієї бази за загальний період з 01.02.2013 року по 15.12.2015 року. Розрахунки проведені з 15.12.2015 року, оскільки за період з 01.02.2013 року по 15.12.2015 року вже були стягнуті інфляційні та 3% річних за попередніми рішеннями судів. Інфляційні втрати за поточний період позивач визначає як різницю між інфляційними втратами за весь період та попередніми періодами, за які стягнення проведені попередніми рішеннями судів.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що вимоги уточнив та просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати з 12.03.2017 року, так як з 12.03.2020 року в країні був введений карантин та відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, а 19.10.2021 року - це дата внесення останнього платежу на погашення боргу та закриття зведеного виконавчого провадження. Саме в рамках зведеного виконавчого провадження відбувалось погашення боргу, яке складалось з п`яти виконавчих провадженнях. Як вказує позивач, він використовував два методи розрахунку інфляційних втрат, оскільки єдиної формули розрахунку немає, тому в уточненій позовній заяві використовував розрахунок, наведений в постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року. Ще раз акцентував увагу суду, що базою нарахування є тіло та відсотки за користування позикою.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гуртовенко Р.М. в судовому заперечив проти задоволення позовних вимог. На підтвердження своєї позиції представник відповідача зазначив, що практику, надану позивачем, не можна застосовувати до спірних правовідносин, так як вона стосувалась кредитних правовідносин, натомість базою нарахування згідно з практикою Верховного Суду є лише тіло. До того ж у зведеному виконавчому провадженні неможливо відокремити конкретні справи та наразі база нарахування відсутня, так як в рамках виконавчого провадження був повністю погашений борг. Лише якщо суд дійде висновку щодо задоволення позову, тоді просить застосувати строки позовної давності і відмовити з тих підстав. Адвокат зауважив, що заборгованість погашалася в рамках виконавчого провадження, а не у добровільному порядку, отже строк позовної давності не переривався. При цьому ні договором позики, ні законом не передбачено встановлення плати за користування коштами.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи й дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.07.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 100 000 грн., відсотки за користування позикою в сумі 5 800,92 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 936,16 грн., а всього 106 740,08 грн. (а.с. 32).

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21.11.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 391,46 грн. 3% річних, 17 457,15 грн. інфляційних (а.с. 33).

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.06.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 078,12 грн. інфляційних втрат, 1 660,92 грн. 3% річних (а.с. 34).

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.02.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 16 квітня 2015 року по 15 грудня 2015 року інфляційні нарахування у розмірі 29 201,05 грн., три відсотки річних у розмірі 2 113,12 грн (а.с. 35-36).

Згідно відповіді Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на примусовому виконанні у відділі перебувало зведене виконавче провадження за №47201109, до складу якого входило п`ять виконавчих проваджень, а саме:

1) виконавче провадження №39754478 з виконання виконавчого листа №296/2056/13-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 03.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 106 740,08 грн.;

2) виконавче провадження №39754921 з виконання виконавчого листа №296/2056/13-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 03.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 1 067,00 грн.;

3) виконавче провадження №46732365 з виконання виконавчого листа №296/4109/14-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 05.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних, річних та витрат зі сплати судового збору в сумі 22 092,21 грн.;

4) виконавче провадження №48565888 з виконання виконавчого листа №296/2462/15-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 21.08.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних, річних та витрат зі сплати судового збору в сумі 38 116,43 грн.;

5) виконавче провадження №51349997 з виконання виконавчого листа №296/13178/15-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 26.05.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних, річних та витрат зі сплати судового збору в сумі 31 801,37 грн.

Погашення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відбувалося в рамках зведеного виконавчого провадження №47201109 (а.с. 84-86).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17 зазначено, що «4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зауважено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. 4.12. Як убачається зі змісту пункту 1.3 договору кредиту плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 9 % річних. Пунктом 7.5 договору передбачено, що за несвоєчасне погашення кредиту позичальник сплачує банку подвійну процентну ставку від встановленої у пункті 1.3 цього договору. Крім того, за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник сплачує на вимогу банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості за процентами на рахунок банку за курсом Національного банку України на день сплати. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи із дати виникнення простроченої заборгованості і до дати повного її погашення (пункт 8.1 договору) Уповноважена особа Фонду звернулася до суду з вимогою про стягнення заборгованості з прострочених процентів та пені посилаючись на положення статей 526, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України і пунктів 1.3, 7.1, 7.5, 8.1 договору кредиту внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за цим договором. 4.13. Суди попередніх інстанцій, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, дійшли висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 4.14. Проте суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами і пені та посилаючись лише на постанову Великої палати від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, не врахували законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясували питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункти 7.5, 8.1 і 9.1) щодо наявності/відсутності у позивача права на нарахування процентів і пені процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, не встановили період нарахування таких процентів в межах позовної давності».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що «відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. […] Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). […] Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України.

Подібні правові висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 08 червня 2022 року по справі №688/2332/20 (провадження №61-6400св21) та суд першої інстанції при вирішенні даного спору, керуючись вимогами ч. 4 ст. 263 ЦК України, їх враховує. Саме у зазначеній постанові Верховний Суд, визначаючи порядок обчислення трьох відсотків річних за відповідною формулою, враховував за базу нарахування стягнуту за судовим наказом суму боргу, що включала тіло кредиту та відсотки за його користування.

Таким чином суд не погоджується з твердженням сторони відповідача, що базою нарахування трьох процентів річних та інфляційних згідно статті 625 ЦК України є виключно сума позики («тіло»).

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних та інфляційних втрат. При цьому при розрахунку останніх суд керується саме другим способом, який навів позивач, посилаючись на викладену у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 формулу розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми боргу (а.с. 93 зворот 94).

У даній постанові касаційний суд роз`яснив, що «при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078)».

Згідно з постановою Верховного Суду «при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:

"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ",

де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду… .

Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці)».

Також, у даній справі Богунський районний суд м. Житомира враховує засади диспозитивності цивільного судочинства та заяву представника відповідача про застосування позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

З урахуванням наведеного три відсотки річних та інфляційні збитки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності.

У свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. На час ухвалення рішення у справі карантин в Україні продовжено до 31.12.2022 року.

30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення відсотків та інфляційних втрат відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦПК України 19 жовтня 2021 року, то стягненню підлягають такі відсотки за період з 12 березня 2017 року (з 12 березня 2020 року встановлено карантин 3 роки позовної давності) до 19 жовтня 2021 року, а інфляційні втрати за період березень 2017 жовтень 2021 року відповідно.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 645,90 грн. трьох процентів річних, а також 74 546,30 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 871,92 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно уточненої позовної заяви. Відтак, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 257, 267, 525, 526, 530, 625 ЦК України, ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 141, 264, 265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 645,90 грн. трьох процентів річних, 74 546,30 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання та 871,92 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя