ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/549/22 Номер провадження 22-ц/814/4696/22Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

розглянувши в м.Полтаві справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення безпідставно отриманих коштів

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2022 року, прийнятого під головуванням судді Материнко М.О. в м.Полтаві, зі складанням повного тексту 19.07.2022 року,-

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом. Зазначав, що він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим, підписав заяву-анкету б/н від 07.04.2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 37 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Посилався на те, що зі сторони відповідача мало місце безпідставне нарахування в суттєво збільшеному розмірі тіла кредиту, процентів, а також пені і штрафів та списання таких нарахованих сум за рахунок встановленого кредитного ліміту і власних коштів позивача, які акумулювалися на картці та коштів з інших карткових рахунків позивача, хоча позивач не надавав таких розпоряджень і не погоджувався з такими умовами.

Стверджував, що банк безпідставно та в односторонньому порядку без розпорядження позивача про перерахування грошових коштів, автоматично здійснював погашення заборгованості, що вказує на безпідставне отримання банком коштів в загальному розмірі 83 365,59 грн.

Посилаючись на вищенаведене, просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 83 365,60 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 83 365,60 грн.

Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог.

Рішення оскаржив АТ КБ «ПриватБанк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 , посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» відмовити, а рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07.04.2006 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій вказано, що він ознайомився та згоден з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, виражає свою згоду, що ця Заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг.

На виконання вказаного договору, банком надано кредитну картку за № НОМЕР_1 зі строком дії до 03/13 з відновлювальною кредитною лінією.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було видано перевипущені кредитні картки № НОМЕР_2 зі строком дії до 10/16, № НОМЕР_3 зі строком дії до 04/18, № НОМЕР_4 зі строком дії до 05/21.

Позивач при підписанні заяви вказав, що він має дебетну картку № НОМЕР_5 та надав згоду, що сплата заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списання банком коштів з дебетної картки.

Відповідач протягом періоду з 26.11.2008 року по 09.09.2020 року здійснював автоматичне списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 07.04.2006 року.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що за період з 26.11.2008 року по 09.09.2020 року загальна сума автоматичних списань, здійснених банком склала 83 365,59 грн.

Районний суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку проте, що Банком були порушені права позивача, як клієнта, власника платіжної картки, шляхом застосування списання коштів за рахунок встановленого кредитного ліміту і власних коштів позивача, які акумулювались на картці, та коштів з інших карткових рахунків позивача, та як громадянина України щодо вільного розпорядження своєю власністю (грошовими коштами на рахунку).

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Звертаючись до районного суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що банк без його згоди автоматично списує належні йому кошти в якості погашення кредиту за рахунок встановленого ліміту та з інших карткових рахунків позивача.

З матеріалів справи вбачається, що при підписанні анкети на видачу кредитної картки, ОСОБА_1 власноручно вписав належну йому дебетну картку № НОМЕР_6 та погодився з тим, що сплата заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списання банком коштів з дебетної картки, засвідчивши свою згоду власноручним підписом (а.с. 12).

Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки клієнт погодився з конкретними та зрозумілими умовами погашення заборгованості та підтвердив свою згоду, вписавши власноручно номер дебетної картки та поставивши свій підпис у заяві.

Що стосується, списання банком відсотків за рахунок встановленого ліміту кредитної картки, то вказаний спосіб погашення наявної заборгованості до відома ОСОБА_1 доведений не був, адже відсутні докази, що саме з цими умовами було ознайомлено позивача.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємних частини, укладених між сторонами договорів.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача, звернення до суду із вказаним позовом, тобто банк міг додати, як до своєї позовної заяви, так і до заперечень на позов ОСОБА_1 витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заявах ОСОБА_1 умов щодо права Банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з Паліївцем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).ку в справі № 6-16цс15.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції вірно встановив безпідставність отримання Банком коштів, які стягувались з позивача за рахунок кредитного ліміту, проте, не врахував подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності та стягнув з Банку безпідставно отримані кошти в загальному розмірі 83 365,60 грн. за період з 26.11.2008 року по 09.09.2020 року.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом з тим, ОСОБА_1 , протягом усього строку користування кредитною карткою, починаючи з 07.04.2006 року, систематично частково погашав наявну заборгованість, вносячи самостійно платежі через термінали самообслуговування (а.с. 29-35), а отже знав про стан заборгованості та слідкував за зміною балансу, а тому мав змогу довідатися про порушення своїх прав, що виражалося у автоматичному погашенні заборгованості Банком.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав тільки 21 січня 2022 року, а отже перебіг позовної давності починається з 21 січня 2019 року.

З виписки по картці ОСОБА_1 № НОМЕР_7 вбачається, що за період, який охоплюється строком позовної давності, а саме 21.01.2019 року по 22.11.2020 року, загальна сума автоматичних списань здійснених банком складає 60 952,95 грн., з яких із призначенням «Погашення обов`язкового платежу з картки 47**57 » в сумі 1156,77 грн. та «Списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3.5 відсотка» в сумі 59 796,18 грн.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставне автоматичне списання Банком грошових коштів позивача за рахунок встановленого кредитного ліміту в якості погашення заборгованості, проте не врахував заяву від 15.07.2022 року, яка була подана відповідачем про застосування строків позовної давності.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині задоволення позовних вимог та стягнення с АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані кошти за період 21.01.2019 року по 09.09.2020 року в сумі 60 952,95 грн.

У частині першій статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, приймаючи до уваги часткове задоволення апеляційної скарги та зміну оскаржуваного рішення підлягає зміні і розподіл судових витрат, а саме : на користь держави з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 724 грн. На відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених АТ КБ «ПриватБанк» при подачі апеляційної скарги, компенсуються за рахунок держави підлягає стягненню 401,92 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2022 року змінити, зменшивши розмір стягнення з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів за період 21.01.2019 року по 09.09.2020 року з 83 365,59 грн. до 60 952,95 грн.

Змінити рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2022 року в частині розподілу судових витрат, стягнувши з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 724 грн. та компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 401,92 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.12.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна