Справа № 449/333/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2022 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого: судді Борняк Р.О.,

секретаря: Вовк О.С.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: адвоката Гордона І.М.,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: адвоката Гайової Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Стрілківського старостинського округу Бібрської ОТГ, ОСОБА_2 , Третьої особи: Приватного нотаріуса Рудої Світлани Василівни про встановлення нікчемності заповіту та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить визнати нікчемність заповіту ОСОБА_3 , складеного на користь ОСОБА_2 , посвідчений 22 травня 2017 року секретарем Стрілківської сільської ради Перемишлянського ( у даний час Львівського) району Львівської області, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2018 року, що посвідчено приватним нотаріусом Рудою С.В. та видане ОСОБА_2 , реєстраційний номер 623, а також стягнути судові витрати з відповідачів по справі. Свої вимоги аргументує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , якому на праві власності належали житловий будинок АДРЕСА_1 , грошовий вклад та інше майно. Він є спадкоємцем першої черги за законом. В березні 2018 року від приватного нотаріуса Рудої С.В. йому стало відомо, що спадкодавець нібито в присутності секретаря Стрілківської сільської ради, 22 травня 2017 року, склав заповіт на вказане майно на відповідача ОСОБА_2 18 серпня 2018 року відповідачеві ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вказаний заповіт він вважає нікчемним, оскільки на час складання заповіту спадкодавець ОСОБА_5 мав вік 85 років, останні 10 років він був прикутим до ліжка, в нього розвивалась стареча деменція, він не впізнавав рідних, не реагував адекватно на оточуючі події, самостійно не міг вчиняти будь-яких дій. З аналізу тексту оспорюваного заповіту від 22 травня 2017 року вбачається, що він посвідчений органом місцевого самоврядування довіреною особою спадкоємця в присутності двох свідків, і в тексті зазначено, що особлива форма заповіту складена через хворобу спадкоємця. Однак, ст. 45 Закону України «Про нотаріат» вказує, що «якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі». В тексті заповіту не вказано, через яку хворобу заповідач не змогла особисто його підписати. Крім того, порушено вимоги ст. 207 ЦК України, оскільки не зазначено конкретну причину, з якої заповідач не зміг підписати заповіт самостійно. В додатках до заповіту відсутні будь-які медичні документи, які б підтверджували хворобливий стан спадкодавця і неможливість особистого підписання заповіту, що ставить під сумнів сам факт присутності померлого при складанні заповіту і його посвідчення. Також, заповіт не відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій в Україні № 3306/5, а саме а. 1.4, 1.5, оскільки форма складеного заповіту також ставить під сумнів присутність заповідача при складанні та посвідченні заповіту і є підставою для його скасування.

Відповідач по справі ОСОБА_2 , подала відзив на позовну заяву, згідно якого просила у задоволенні позову відмовити, у зв`язку із безпідставністю позовних вимог. Посилається на те, що позивач з аналогічними позовними вимогами вже тричі звертався до суду, але після тривалого розгляду справи, перед прийняттям рішення по справі позивач залишав позов без розгляду, тобто зловживав своїми процесуальними правами. Вважає наведені позивачем обставини укладання заповіту їхнім батьком є неправдивими, оскільки укладаючи заповіт, батько був абсолютно адекватним, при здоровому розумі, керував своїми вчинками та вільно висловлював свою волю, укладення заповіту відбулося відповідно до ЦК України.

Позивач у судове засідання з`явився, просив позовні вимоги задоволити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

ОСОБА_2 у судове засідання з`явилася, проти задоволення позовних вимог заперечила, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Представник Стрілківського старостинського округу Бібрської ОТГ в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи про причини своєї неявки суд не повідомив.

Приватний нотаріус Руда Світлана Василівна в судове засідання не з`явилася, проте подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , повідомила, що вона є дружиною померлого ОСОБА_3 , її чоловік був у здоровому глузді, розумів значення своїх дій і міг ними керувати, мав хворобу із м`язами, тому йому було тяжко рухатися і вона доглядала за ним, коли укладався заповіт, вона пам`ятає, оскільки разом із чоловіком вирішила укласти його на користь дочки ОСОБА_2 . Коли складався заповіт вона викликала з сільської ради представників, а також трьох свідків, всі були разом в одній кімнаті і чоловіку зачитивули в голос заповіт, який за нього підписала ОСОБА_7 , оскільки він погано бачив..

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_8 , пояснила, що вона була секретарем виконкому Стрілківської сільської ради, коли посвідчувався заповіт ОСОБА_3 , заповіт був складений у її присутності, двох свідків, дружини ОСОБА_6 . Коли складався заповіт ОСОБА_3 повністю усвідомлював значення своїх дій і міг ними керувати, вголос заповіт останньому зачитували свідки, який підписала ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_3 погано бачив.

Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини та документальні докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, мотивуючи це наступним.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).

Судом встановлено, що 22.05.2017 року в с.Стрілки Перемишлянського району Львівської області, ОСОБА_3 у присутності 2 свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , уклав заповіт, згідно якого заповів все своє майно дочці ОСОБА_2 . Даний заповіт підписала за дорученням ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та посвідчила секретар виконкому Стрілківської сільської ради Черкас М.П., оскільки ОСОБА_3 через поганий зір та хворобу неміг підписати його власноручно.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , стверджено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 , судом встановлено, що останній залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчений секретарем виконкому Стрілківської сільської ради та зареєстрований в реєстрі, відповідно до якого все своє майно, на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_2 , остання звернулася до приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області Рудій С.В. із заявою від 27.02.2018р. про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за №40 та на підставі даної заяви нотаріус завів спадкову справу за №139.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

За нормами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені у статті 1247 ЦК України, зокрема заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1251ЦК України встановлено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247цього Кодексу (частина 8 статті 1252 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1257ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

Суд вважає, що заповіт, складений 22.05.2017 року за формою відповідає вимогам статті 1247ЦК України та посвідчений уповноваженою на це особою. А тому підстав для визнання його нікчемним у суду не має.

Представником відповідача адвокатом Гайовою Г.Б., подано заяву відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 1000,00грн.

Суд, перевіривши матеріали справи, що стосуються відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Під час судового розгляду справи представником позивача адвокатом Гайовою Г.Б. була подана заява про включення понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу до судових витрат та здійснення їх розподілу, докази підтверджуючі понесені позивачем вищевказані витрати будуть надані суду у строки встановлені нормами ЦПК України.

Після цього представником позивача було надано клопотання про доручення копії документів, що підтверджують понесені позивачем витрати на правову допомогу.

Договором про надання правничої допомоги, встановлено, що ОСОБА_11 уклала договір про надання правничої допомоги із адвокатом Гайової Г.Б.

Актом приймання-передачі надання послуг від 07.12.2022 року, встановлено, що адвокат Гайова Г.Б. надала правничу допомогу ОСОБА_2 на загальну суму 10000.00 грн.

Платіжним дорученням №2 від 07.12.2022 року, підтверджено оплату ОСОБА_2 правничої допомоги Гайовій Г.Б. на загальну суму 10000.00 грн.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи викладене, обгрунтованості дій відповідача, у якого виникає право на відшкодування таких витрат та виходячи із засад розумності, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.1217,1219,1233,1247,1251,1257 ЦК України, ст.12,13, 133, 137, 141,263-265,268, 353, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Стрілківського старостинського округу Бібрської ОТГ, ОСОБА_2 , Третьої особи: Приватного нотаріуса Рудої Світлани Василівни про встановлення нікчемності заповіту та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на надання правничої допомоги в сумі - 10 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Львівського Апеляційного суду через Перемишлянський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлений 16.12.2022 року.

Суддя Р. О. Борняк