Справа № 461/3375/21 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/3831/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника Управління майном спільної власності Львівської обласної ради Гриновця О.Б., представника Обласного комунального спеціалізованого підприємства «Галсільліс» Андрусишина Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 до Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Обласного комунального спеціалізованого підприємства «Галсільліс» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2021 року адвокат Безбородько Т.М. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до Управління майном спільної власності Львівської обласної Ради, Обласного комунального спеціалізованого підприємства «Галсільліс» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позову покликається на те, що 10 березня 2017 року між Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради та ОСОБА_1 , укладено контракт про його призначення на посаду генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс» строком на п`ять років, починаючи з 10.03.2017 до 09.03.2022, що підтверджується трудовою книжкою. Вказаний контракт укладено на підставі рішення Львівської обласної ради від 07.03.2017 №380 «Про призначення генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс», та наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 09.03.2017 №06-П. Наказом начальника Управління майном спільної власності Львівської обласної ради №09-П від 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс» 11.03.2021, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін, та підпункту «б» пункту 5.2 контракту.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 07 жовтня 2021 року в задоволенні позову адвоката Безбородька Тараса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_2 оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той аргумент, що згідно з наказом начальника Управління майном спільної власності ЛОР №09-П від 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс» 11.03.2021 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін, та підпункту «б» пункту 5.2 контракту, проте в даному випадку ОСОБА_1 , згоди на звільнення за угодою сторін не давав та такого волевиявлення не виражав, а навпаки просив звільнити його за власним бажанням, що підтверджується заявою від 10.03.2021 року, яка стала підставою для звільнення і в якій чітко зазначено «...власним бажанням». Окрім цього, не погоджується з посиланням в рішенні на Постанову ВСУ від 26.10.2016 по справі №6-1269цс16 оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у справі №6-1269цс16 не є аналогічними тим, які розглядаються у даній справі.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що позивачем не вчинялись спроби скасувати подану 10.03.2021 заяву про звільнення, оскільки 09 березня 2021 року ОСОБА_1 начальнику Управління майном спільної власності Львівської обласної Ради подано заяву про відкликання заяви від 24.02.2021 про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Оскільки, за день до подання заяви, яка стала підставою для винесення наказу №09-П від 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 , повідомив роботодавця про відсутність наміру на звільнення, вважає, що цими діями ОСОБА_1 повністю підтверджують його не бажання звільнятись.

Вважає помилковою позицію суду першої інстанції, про те, що позивач жодним чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив, оскільки подав до Управління спільної власності Львівської обласної Ради заяву про виплату вихідної допомоги, датовану 10.03.2021 (вх. №770 від 24.03.2021), оскільки таку заяву позивач скерував станом на 22.03.2021 ОСОБА_1 , після того як йому стало відомо про те, що його звільнено,

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано практику Верховного Суду, зокрема Постанову ВС від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18 , Постанову ВС від 20.03.2019 у справі № 487/5015/16-ц, Постанову ВС від 24.03.2020 у справі № 553/629/18

Просить рішення Галицького районного суду м.Львова від 07 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

23 лютого 2022 року від Управління майном спільної власності Львівської обласної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу, що при звільненні позивача між сторонами було досягнуто істотних умов розірвання контракту на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а саме узгоджено дату звільнення 10.03.2021.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача в частині звільнення із займаної посади, відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідач видаючи наказ від 10.03.2021 № 09-П про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, не допустив порушення вимог трудового законодавства.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 10 березня 2017 року між Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради та ОСОБА_1 , укладено контракт про його призначення на посаду генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс» строком на п`ять років з «10.03.2017 до 09.03.2022».

Вказаний контракт укладено на підставі рішення Львівської обласної ради від 07.03.2017 №380 «Про призначення генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс», та наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 09.03.2017 №06-П.

Укладення контрактів регулюється ст.21 Кодексу законів про працю України, а також Постановою Кабінету Міністрів України «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» від 19.03.1994 № 170.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Поруч з цим, відповідно до п. 13 Постанови Пленум Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (ст.ст. 36, 39-41 КЗпП).

Відповідно до п.1.2. Контракту, на його підставі виникають трудові відносини між керівником та Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради.

Згідно п.5.2. Контракт припиняється:

а) у разі закінчення терміну його дії;

б) за згодою сторін;

в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 5.3., 5.4. цього контракту;

г) з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Основною підставою припинення трудового договору (контракту) за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) є домовленість між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом.

10.03.2021 року Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (вх. № 631 від 10.03.2021 року) отримало заяву ОСОБА_1 про звільнення з займаної посади генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс» за власним бажанням із запропонованою датою звільнення - з 11.03.2021.

10.03.2021 відповідно до отриманої заяви ОСОБА_1 про виявлене бажання на звільнення, Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради прийнято наказ від 10.03.2021 № 09-П, згідно якого ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс» 11.03.2021, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України та підпункту «б» пункту 5.2 контракту, за згодою сторін.

У відповідності до «Правового висновку Верховного Суду України у справі за № 6-1269цс16 » від 26 жовтня 2016 року - однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Постановою Верховного Суду України від 26.10.2016 р. по справі № 6-1269цс16 повернуто право на вільне волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що працівник має право відкликати свою заяву про звільнення, і це буде анулюванням домовленості про припинення договору за угодою сторін, оскільки свідчить про відсутність у працівника такої згоди на звільнення.

Зазначеним рішенням Верховного Суду України, висловлено принципово нову правову позицію щодо анулювання домовленості про припинення договору за угодою сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з`ясувати:

-чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою;

-чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення;

-чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач особисто стверджує, що заява, на підставі якої мало місце прийняття Управління майном спільної власності Львівської обласної Ради оскаржуваного наказу, і яка 10.03.2021 була зареєстрована за № 631, написана, і підписана ним власноручно. Тобто, визнає обставину самостійного написання такої заяви. Таким чином, у спірних правовідносинах, волевиявлення позивача про звільнення, є очевидним.

ОСОБА_1 повністю усвідомлював правові наслідки написання заяви про звільнення за власним бажанням, а тому у разі незгоди з її умовами, останній міг вільно відмовитися від її написання. Водночас позивачем не вчинялись спроби скасувати подану 10.03.2021 заяву про звільнення, що свідчить про те, що намір відповідав дійсності.

Подана 09.03.2021 ОСОБА_1 заява про відкликання заяви від 24.02.2021 про звільнення його із займаної посади за власним бажанням, не може розцінювати як відсутність волевиявлення на звільнення з займаної посади в майбутньому, після 09 березня 2021 року.

Відповідно до п.8 Постанови Пленум Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, у поданій ОСОБА_1 10.03.2021 заяві зазначено строк, у який останній просить звільнити його з посади. Станом на час розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 інших заяв від нього не надходило.

У своїй заяві про звільнення від 10.03.2021 ОСОБА_1 просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням із запропонованою датою - 11.03.2021 року. Тобто дострокове розірвання контракту від 10.03.2017 року відбулося на підставі волевиявлення (ініціативи) ОСОБА_1 подати заяву про звільнення. Підстава припинення трудового договору - угода сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) та підпункт «б» пункту 5.2. контракту. Зазначена в наказі від 10.03.2021 № 09-П «Про звільнення генерального директора обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс», підстава звільнення ОСОБА_1 , вказує на прийняття Відповідачем-1 пропозиції ОСОБА_1 достроково припинити дію (розірвати) його трудовий договір, укладений у формі контракту.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, який зобов`язаний подати відповідну заяву роботодавцю про своє бажання звільнитися з займаної посади за два тижні. Відповідно заява повинна бути подана роботодавцю завчасно. Таке положення закріплено у положенні ст. 38 КЗпП України.

Верховний суд також відображає цю імперативну норму у Постанові Верховного Суду від 25.11.19 справа №201/1384/16-ц.

Виключення щодо строків повідомлення роботодавця про звільнення становлять випадки, що визначені у кодексі законів про працю. До таких випадків можна віднести:

переїзд на нове місце проживання;

переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість;

вступ до навчального закладу;

неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність;

догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з

інвалідністю;

догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю Г групи;

вихід на пенсію;

прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин.

За таких обставин роботодавець зобов`язаний звільнити працівника без відпрацювання двох тижнів.

У випадку ж припинення трудових відносин за угодою сторін - сторони можуть узгодити день звільнення без прив`язки до відпрацювання, не зважаючи на перебування працівника у відпустці чи в період тимчасової непрацездатності працівника.

Між сторонами досягнуто істотних умов розірвання контракту на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпПУ, а саме узгоджено дату звільнення - 10.03.2021.

Управлінням майном спільної власності Львівської обласної Ради задоволено заяву ОСОБА_1 та видано наказ на звільнення, в якому зазначені підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України і раніше узгоджена дата звільнення, а саме: 11.03.2021.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що позивач жодним чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем після написання 10.03.2021 і до винесення оскаржуваного наказу про звільнення не виразив. Більше того, подав до Управління заяву про виплату вихідної допомоги, датовану 10.03.2021 (вх. № 770 від 24.03.2021), в описовій частині якої констатує, що звільнений з 11.03.2021 з посади генерального директора ОКС ЛГП «Гальсільліс» за згодою сторін відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпПУ. Крім того, посилається на наказ Управління, вказавши в даній заяві номер та дату даного наказу. Окрім цього, в цій же заяві позивач просить виплатити йому допомогу у зв`язку з його звільнення в розмірі тримісячної заробітної плати на підставі п.5.5 Контракту. Це дає підстави вважати, що 10.03.2021 ОСОБА_1 відомі результати розгляду його заяви про звільнення, він був ознайомлений з наказом про його звільнення, в тому числі з підставою звільнення за угодою сторін, проти застосування якої він не став заперечувати.

Виходячи з вищенаведеного між працівником та роботодавцем було досягнуто домовленості про підставу та дату звільнення, що не суперечить чинному законодавстві та відповідає підпункту «б» пункту 5.2 контракту.

Частиною третьою ст. 205 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 № 222/438/17. Так, мовчання (не виявлення позивачем відсутності згоди на припинення трудових відносин) визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством.

Аналізуючи зазначене та виходячи з того, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, можемо зробити висновок про те, що Управління отримало з боку позивача мовчазну згоду (конклюдентних дій) на звільнення останнього з займаної посади за згодою сторін, тобто існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, працівник не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем та його представником ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено, що Управління майном спільної власності Львівської обласної Ради, видаючи наказ від 10.03.2021 № 09-П про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, допустив порушення вимог трудового законодавства, в зв`язку з чим, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, на що суд першої інстанції правильно звернув увагу та прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м.Львова від 07 жовтня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник