№ 207/2222/22
№ 2/207/931/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бистрової Л.О.

при секретарі Пономаренко В.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 м.кв, житловою площею 27,2 кв.м..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 квітня 2007 року він та відповідачка уклали шлюб. Шлюб зареєстрований у Баглійському віддій реєстрації цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 75.

Від шлюбу у них народилася дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти у спільну сумісну власність 23 квітня 2014 року було придбано: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 42,3 м.кв., житловою площею 27,2 м.кв.. З часу реєстрації нашого шлюбу відповідачка ніде не працювала, кошти на утримання сім`ї заробляв саме він. Зараз він продовжує проживати в квартирі, сплачує комунальні послуги та утримує квартиру в належному стані. Відповідачка у зв`язку з воєнними діями в Україні виїхала разом з сином за кордон.

Під час купівлі квартири він надав письмову заяву щодо дозволу на придбання у спільну сумісну власність спірної квартири, що зазначено в п. 4.6 цього договору.

На сьогоднішній день вирішити питання з відповідачкою в добровільному порядку щодо розподілу майна не є можливим, оскільки всі його намагання вирішити питання щодо добровільного розподілу майна закінчуються сварками. Відповідачка у їхньому спілкуванні постійно стверджує, що квартира належить лише їй та те, що він не має ніякого права на спірне житло.

Відповідачем наданий відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі оскільки, дійсно 28 квітня 2007 року між нею та Позивачем був зареєстрований шлюб у Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинської міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №75. Однак, сімейне життя в них не склалось. Причиною розпаду сімейних відносин стали різні погляди на сімейне життя та цінності, через що постійно виникали сварки. Вони переконалися, що у них немає спільних інтересів, вони мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя, втратили почуття любові та пошани один до одного. 25 листопада 2019 року заочним рішенням Баглійського районного суду м.

Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі №207/3188/19 шлюб між нею та Позивачем був розірваний. Рішення набрало законної сили 26 грудня 2019 року. В позовній заяві про розподіл майна подружжя Позивач вказує на те, що за час спільного проживання із нею у шлюбі ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Так, після розірвання шлюбу спільне проживання з Позивачем стало неможливим і подальше спільне користування майном, вказаною квартирою, також. Не погоджується з тим, що Позивач зазначив про оплату комунальних послуг за користування спільною квартирою, оскільки це не зовсім відповідає дійсності. Позивач надав до позовної заяви 2 аркуші з квитанціями за оплату комунальних послуг лише за травень - червень 2022 року (квитанція № 11, №1, № 2, № 247107095, код квитанції № 9272-1524-0322-4173). При цьому, таку оплату Позивач здійснив виключно напередодні подання позовної заяви до суду, до цього часу Позивач за комунальні послуги не платив. Вважає, що цього недостатньо для того, щоб вважати, що Позивач несе комунальні витрати порівну з Відповідачем за користування спільним майном. Вона в свою чергу, надає копію договору № 30.06.2022_86 про реструктуризацію заборгованості за надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 30.06.2022 року з Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» на її ім`я, відповідно до якого їй було реструктуризовано борг за надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 на суму 12 696, 82 грн. з 30.07.2022 року по 30.06.2024 року у розмірі фіксованого щомісячного платежу 529, 03 грн.. Також надає квитанції про сплату нею заборгованості за комунальні послуги (квитанція № 15646 від 14.07.2022 року на суму 187,10 грн., квитанція № 15644 від 04.07.2022 року на суму 529,10 грн., квитанція № 15645 від 04.07.2022 року на суму 250, 70 грн., платіж № на суму 536, 53 грн., платіж № на суму 529,03 грн., платіж № на суму 536,53 грн., платіж № на суму 1507, 50 грн., платіж № на суму 707,50 грн., платіж № на суму 690,20 грн., платіж № на суму 157,50 грн.; платіж № на суму 374, 72 грн., платіж № 102589193 на суму 382,22 грн., платіж № на суму 57,50 грн., платіж № на суму 2410, 80 грн., платіж № на суму 343,60 грн., платіж № на суму 197,10 грн., платіж № на суму 536,53 грн.) Окрім цього, зазначає, що Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тобто не за місцем реєстрації спірної квартири. Також Довідкою про склад сім`ї № 001201338, яка видана 24.10.2022 року передбачено, що за адресою спірної квартири зареєстрована тільки вона - ОСОБА_2 . В свою чергу, зазначила, що Позивач не сплачував комунальні послуги за користування спільною квартирою та не спроможний був нести будь-які витрати за користування спільним майном. Окрім цього, він зобов`язаний до сплати аліментів на утримання нашого спільного з Позивачем сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Повідомленням про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржник Південного відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерств, юстиції (м. Дніпро) передбачено, що станом на 08.08.2022 року у Позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів сукупний розмір якої згідно розрахунку від 08.08.2022 року за період 01.02.2022 року по 31.07.2022 року становить 7 917,00 грн., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802 відомості про ОСОБА_1 внесено д Єдиного реєстру боржників. Також, не погоджується з тим, що Позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за Позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Однак, з огляду на те, що подальше спільне проживання з Позивачем у зазначеній квартирі неможливе, то виконання рішення суду шляхом визнання права власності на частини зазначеної квартири за Позивачем без визначення частки Відповідачем буде утрудненим.

17 листопада 2022 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій вона просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру, загальною площею 42,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , набуту за час шлюбу; визнати за нею, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру загальною площею 42,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з неї, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 200 182,00 грн. (двісті тисяч сто вісімдесят дві гривні 00 копійок) грошової компенсації як Ѕ частини вартості квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 21.11.2022 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об`єднана з первісним позовом в одне провадження.

В обґрунтування зустрічного позову позивач за зустрічним позовом зазначає, що 28 квітня 2007 року між нею та ОСОБА_1 (надалі по тексту - Відповідач за зустрічним позовом) був зареєстрований шлюб у Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинської міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №75.

Від цього шлюбу у их народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, сімейне життя в них не склалось. Причиною розпаду сімейних відносин стали різні погляди на сімейне життя та цінності, через що постійно виникали сварки. Вони переконалися, що у них немає спільних інтересів, вони мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя, втратили почуття любові та пошани один до одного.

25 листопада 2019 року заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі №207/3188/19 шлюб між нею та Позивачем був розірваний. Рішення набрало законної сили 26 грудня 2019 року.

Після розірвання шлюбу їх спільний з Відповідачем за зустрічним позовом син ОСОБА_4 проживав разом із нею, його матір`ю.

В обґрунтування даної зустрічної позовної заяви зазначає, що 23 квітня 2014 року в інтересах сім`ї нами була придбана квартира загальною площею 42,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельнічук В.І., р. № 403.

Після фактичного припинення шлюбних відносин з Відповідачем за зустрічним позовом, проживання у спільній квартирі стало неможливим. Зараз вона має намір проживати у спірній квартирі разом з їхнім спільним з Відповідачем за зустрічним позовом сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки подальше спільне проживання разом у спірній квартирі є неможливим, найбільш доцільним є поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спірна квартира набута за час шлюбу, а тому у відповідності до чинного законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін.

Звертає увагу на те, що вона та їх спільний з Відповідачем за зустрічним позовом син ОСОБА_4 має намір проживати разом із нею у спірній квартирі.

Оскільки разом з Відповідачем за зустрічним позовом вони проживати не зможуть, то і спільне проживання у спірній квартирі є неможливим.

Відповідач погодився на сплату грошової компенсації вартості Ѕ спірної квартири, однак спір полягає у розмірі цієї компенсації.

Вважає, що порядок поділу спільного майна з визнанням права власності на спірну квартиру у рівних частках кожному створить значні труднощі у володінні, користуванні та розпорядженні цим майном.

Тому, враховуючи зазначене, вважає необхідним здійснити поділ спільного майна наступним чином:

- визнати за нею, Позивачем за зустрічним позовом право власності на спірну квартиру зі сплатою грошової компенсації вартості Ѕ частини спірної квартири на користь Відповідача за зустрічним позовом.

Такий поділ спільного майна є найбільш доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини під час його спільного проживання їз нею, його матір`ю у спірній квартирі.

Згідно Звіту про оцінку майна, що зроблений ТТОВ «ПРОФІЛЬ МАРКЕТ ГРУП» від 15.11.2022 року встановлено, що ринкова вартість двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 станом на 15 листопада 2022 року без урахування ПДВ склав 400 364, 00 гун. (чотириста тисяч триста шістдесят чотири гривні 00 копійок), в тому числі вартість Ѕ частки склала: 200 182, 00 грн. (двісті тисяч сто вісімдесят дві гривні 00 копійок).

Звідси вбачається, що вона має право на відшкодування Ѕ частини вартості спірної квартири на користь Відповідача за зустрічним позовом у сумі 200 182,00 грн. (двісті тисяч сто вісімдесят дві гривні 00 копійок).

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності. Позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідачка та її представник за первісним позовом та позивачка та її представник за зустрічним позовом в судове засідання не з`явились, надали заяву щодо розгляду справи за їх відсутності. Позовні вимоги за первісним позовом не визнали в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позов. Зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Баглійському віддій реєстрації цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 75.

Від шлюбу мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке було видано Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 13.02.2008 року.

Відповідно договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельничук В.І., ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20834158 від 23.04.2014 р..

В даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою № 001201338 про склад сім`ї від 24.10.2022 р. наданої ТОВ "Абонент ХХІ".

25 листопада 2019 року заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі №207/3188/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Рішення набрало законної сили 26 грудня 2019 року.

У відповідності до положень ст.ст. 1 та 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Нормами ст.57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю подружжя, до якого серед іншого відноситься майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З іншого боку, згідно зі ст. 60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

Відповідно до ст.61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4).

Так, частиною 1 статті 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу вбачається, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 71 СК України, встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частинами 1, 2, 3 ст.372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Під час розгляду справи не встановлено обставин, які мають істотне значення для відступу від засад рівності часток при поділі майна подружжя.

Виходячи з наведеного, суд вважає необхідним визнати ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 м.кв, житловою площею 27,2 кв.м..

При вирішенні питання за зустрічним позовом про визнання права власності на квартиру та стягнення грошової компенсації як Ѕ частини вартості квартири, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

На вказані обставини звернув увагу Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, провадження № 61-12168св18.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила суд провести поділ спільного майна подружжя в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення права власності на спірне майно за ОСОБА_1 та присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд враховує, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 м.кв, житловою площею 27,2 кв.м., набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із тим, вирішуючи позовні вимоги про припинення права на частку у спільному майні, залишення у власності позивача за зустрічним позовом квартири та стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за частку, що належить відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 , суд звертає увагу, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 364 ЦК України та лише за умови згоди співвласника отримати компенсацію. Проте відповідач за зустрічним позовом відмовився отримувати компенсацію, а отже і визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 м.кв, житловою площею 27,2 кв.м. за ОСОБА_2 відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті б Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати, обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 49, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задовольнити.

Визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 м.кв, житловою площею 27,2 кв.м. за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 560 грн. 00 коп..

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Витрати, пов`язані з розглядом справи, у вигляді сплати судового збору в розмірі 2001 грн. 90 коп., покласти на ОСОБА_2 .

Повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 201 182,00 грн., які були внесені нею 16 листопада 2022 року на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, згідно квитанції № 13 від 16.11.2022 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 201 182,00 грн., з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, які були внесені нею згідно квитанції № 13 від 16 листопада 2022 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.О. Бистрова