Провадження № 2/686/5614/22
08 грудня 2022 року Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області
в складі: головуючого - судді Приступи Д.І.,
при секретарі - Люковій Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, а саме визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 19 липня 2011 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. та зареєстрованим в реєстрі за №7660. Зазначений договір дарування не відповідає її реальним інтересам та волевиявленню позивача вважає таким, що вчинено із порушенням вимог чинного законодавства, і він є недійсним з моменту його укладення, а тому позивач просить його позов задовольнити.
В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у випадку неявки відповідача просить проводити заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, заяви про розгляд справи без його участі не надсилав, про причини неявки суд не повідомив.
Із письмової згоди представника позивача суд ухвалив заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено в судовому засіданні, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), була власницею квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира належала ОСОБА_1 7а підставі Свідоцтва про право власності, Виданим Хмельницьким міським виробничим управлінням житлово-комунального господарства 19.11.1991 року, згідно рішення №138-В від 27.06.1991 року та зареєстрованого в Хмельницькому БТІ в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 33831163.
Квартира АДРЕСА_1 , що належала позивачу, була загальною площею 44,7 кв.м., складається з двох житлових кімнат площею 29,3 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., ванної площею 2,1 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., кладової площею 0,3 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м.
19 липня 2011 року позивач та відповідач поїхали до нотаріуса для укладення договору довічного утримання. Коли сторони приїхали до нотаріуса ОСОБА_1 надала свої документи, нотаріус підготувала договір, надала сторонам його для прочитання. Син ОСОБА_2 сказав позивачці ОСОБА_1 , що це договір довічного утримання, про який вони з ним домовлялись, після точго ОСОБА_1 , довіряючи сину, підписала договір та поставила свій підпис у книзі реєстрації у нотаріуса.
Після укладення Договору син ще якийсь час цікавився мною, моїм життям, мені допомагали по господарству люди, яких він просив надавати мені допомогу.
Однак з 2014 року відношення сина до ОСОБА_1 змінилось, він почав дуже рідко телефонувати, цікавитись її життям, уже не приїздив до неї. А останнім часом він перестав зі нею спілкуватись, на звернення ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 зобов`язаний за нею доглядати, надавати їй допомогу, він сказав, що він нічого не повинен і взагалі може виселити її з квартири.
Жодного наміру дарувати сину квартиру ОСОБА_1 не мала, а вважала що укладає договір довічного утримання.
Під час укладення договору ОСОБА_1 було 72 роки, вона страждала на захворювання які перешкоджали їй в повній мірі усвідомлювати суть договору.
ОСОБА_1 є особою похилого віку, у неї дуже незадовільний стан здоров`я в зв'язку з чим вона потребую догляду й сторонньої допомоги. У неї немає іншого житла і внаслідок укладеної угоди вона фактично позбавлена житла.
Відповідно до ст. 214 Цивільного кодексу України встановлено, що Особа; яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.
Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до норм ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню оскільки в момент вчинення правочину стороною (сторонами) недодержано вимог, викладених у ст. 203 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2,12,13,76,81,141,247,258,259,263-265,280-289 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 214, 215, 216, 651 - 654, ЦК України, суд
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 19 липня 2011 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. та зареєстрованим в реєстрі за №7660.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його виготовлення.
Рішення суду набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2022 року.

Суддя: Приступа Д.І.