Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа №711/5067/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Щокань В.М.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача

адвоката Руденка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагрохім-Черкаси», треті особи: Управління Держпраці у Черкаській області, ДПІ у м.Черкаси Головного управління ДПС у Черкаській області про стягнення заробітної плати, визнання формулювань наказів неправильними, зобов`язання змінити формулювання причин відпусток, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (в редакції від 01.11.2022р. а.с.24) до ТОВ «Облагрохім-Черкаси», треті особи: Управління Держпраці у Черкаській області, ДПІ у м.Черкаси Головного управління ДПС у Черкаській області про стягнення заробітної плати, визнання формулювань наказів неправильними, зобов`язання змінити формулювання причин відпусток. Свої позовні вимоги мотивує тим, що як на його думку, за своєю формою накази №№ 09, 47, 50 про відпустки за свій рахунок за згодою сторін, складені з порушенням вимог чинного ДСТУ 4163:2020, а примусове відправлення його у таку відпустку вважається грубим порушенням законодавства про працю. Позивач вважає ці накази э сфальсифікованими в частині підстави для складання наказу, дат їх складання та дат ознайомлення із ними. Фальсифікованими є і заяви, які начебто, складені позивачем, але ним вони не підписані.

Позивач вказує, що законодавство забороняє роботодавцю відправляти працівників у такі відпустки примусового, надати таку безоплатну відпустку працівникам можна лише за бажанням працівника, а не з ініціативи роботодавця.

Якщо обставинам, які стали підставою невиплати позивачу заробітної плати, тарифу та інше не менше 2/3, а в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин відпустки і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Позивач вказує, що на підприємстві був простій, оскільки деяких працівників адміністрація відправила у відпустку без збереження зарплати. Хоча підприємство працювало і сплачувало податки, даний факт може підтвердити ДПІ у м. Черкаси.

Також позивач вказує, що він не писав заяв на відпустки за власним бажанням, був ознайомлений із наказами лише 11.07.2022р., накази складені з порушенням вимог чинного ДСТУ 4163:2020; ТОВ з 01.01.2022р. не сформувало тарифні сітки з співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів) та не погодило їх з первинною профспілковою організацією відповідно до вимог колективного договору.

Таким чином, позивач просить суд, - визнати формулювання наказів (№9 від 28.02.2022р.; №47 від 29.04.2022р.; №50 від 31.05.2022р.) щодо причини відпустки за власним бажанням на підставі заяв ОСОБА_1 неправильними, зобов`язати адміністрацію ТОВ «Облагрохім-Черкаси» змінити формулювання причини відпусток на простій у наказах (№9 від 28.02.2022р.; №47 від 29.04.2022р.; №50 від 31.05.2022р.), у наступній відповідній формі:

- у наказі №9 від 28.02.2022р. наказую оголосити простій не з вини працівника на час карантину через загрозу поширення COVID-19 з 01.03.2022р. по 31.03.2022р. менеджеру із адміністративної роботи ОСОБА_1 . Бухгалтерії оплатити менеджеру із адміністративної роботи ОСОБА_1 простій у розмірі посадового окладу 11500грн., виходячи з середньої медіано заробітної плати по Черкасах із співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів);

- у наказі №47 від 29.04.2022р. наказую оголосити простій не з вини менеджера із адміністративної діяльності, ОСОБА_1 , з 01.05.2022р. по 31.05.2022р. (термін уточнений позивачем в судовому засіданні при наданні пояснень), менеджеру із адміністративної роботи ОСОБА_1 . Бухгалтерії оплатити менеджеру із адміністративної роботи ОСОБА_1 простій у розмірі посадового окладу 11500грн., виходячи з середньої медіано заробітної плати по Черкасах із співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів);

- у наказі №50 від 31.05.2022р. - наказую оголосити простій не з вини менеджера із адміністративної діяльності, ОСОБА_1 , з 01.06.2022р. по 23.08.2022р., менеджеру із адміністративної роботи ОСОБА_1 . Бухгалтерії оплатити менеджеру із адміністративної роботи ОСОБА_1 простій у розмірі посадового окладу 11500грн., виходячи з середньої медіано заробітної плати по Черкасах із співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів) за червень 2022 року - у сумі 11500грн., за липень 2022 року у сумі 11500грн., за серпень 2022 року у сумі 11500грн.;

- стягнути з ТОВ «Облагрохім-Черкаси» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за наступні періоди: березень 2022 року - у сумі 11500грн.; за травень 2022 року - у сумі 11500грн.; за червень 2022 року - у сумі 11500грн.; за липень 2022 року - у сумі 11500грн.; за серпень 2022 року - у сумі 1916 грн., а всього 47916грн.;

- судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 14.11.2022р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у його задоволенні. Зазначено, що позивач працював на підприємстві з 03.02.2014р., а також був обраний головою первинної профспілки ТОВ. ТОВ «Облагрохім-Черкаси» діє на підставі Статуту, Правил внутрішнього трудового розпорядку та колективного договору. ОСОБА_1 був ознайомлений із посадовою інструкцією 01.05.2015р.

У січні 2022р. ОСОБА_1 5 робочих днів був на лікарняному, а 14 у відпустці без оплати за власною заявою. У лютому 2022р. він знаходився на роботі 12 робочих днів, в т.ч. і 28.02.2022р., а 5 робочих днів на лікарняному. З 24.02.2022р. в Україні Указом Президента України введено воєнний стан. Працівникам підприємства було роз`яснено, що хто бажає, - може звільнитися, хто захоче почекати визначеності один місяць, то той має написати заяву про відпустку без оплати праці строком на один місяць тощо. Кожен з працівників самостійно визначилися з питань роботи і звернулися з відповідною заявою, окрім працівника ОСОБА_1 . Він відмовився написати заяву про відпустку без збереження зарплати за його заявою, про що наявна доповідна записка. Крім того, розпорядженням №01 від 01.03.2022р. генеральний директор встановила факт невиходу менеджера із адміністративної діяльності ОСОБА_1 на роботі 01.03.2022р. і розпорядилася з 01.03.2022р. проводити облік робочого часу ОСОБА_1 по фактичних виходах на роботу.

З 01.04.2022р. по 30.04.2022р. ОСОБА_1 на підставі поданої ним заяви перебував у відпустці без збереження зарплати за власним бажанням.

Розпорядженням керівника підприємства №02 від 02.05.2022р. встановлено факт невиходу на роботу ОСОБА_1 02.05.2022р.

11.07.2022р. керівнику була подана доповідна записка про те, що ОСОБА_1 приходив цього дня на підприємство та забрав у менеджера із персоналу ОСОБА_2 накази, підписані керівником на відпустки без збереження зарплати №09 від 28.02.22р., №22 від 31.03.22р., №47 від 29.04.22р., №30 від 31.05.22р., а також забрав проекти заяв від його імені на ці місяці і сказав, що для ознайомлення йому потрібен час.

25.07.2022р. менеджер ОСОБА_2 також подала доповідну записку про те, що ОСОБА_1 цього дня приходив на підприємство і віддав їй оригінали наказів №№09,22,47 та фотокопію наказу №50 з його відмітками, а також заяву про надання оплачуваної відпустки з 08.08.2022р. по 10.09.2022р. Наказом №71 від 25.07.2022р. йому була надана відпустка з 08.08.2022р. по 31.08.2022р. і слід приступити до роботи 01.09.2022р.

31.08.2022р. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП з 01.09.2022р.

Листом від 01.09.2022р. №224 ТОВ відмовило ОСОБА_1 у звільненні на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП через її необгрунтованість. Цього ж дня він отримав вказаного листа.

Крім того, у доповідних записках було зафіксовані факти прибуття та присутності ОСОБА_1 на роботі 01.09.2022р., 02.09.2022р. у певні часи.

05.09.2022р. за відомостями доповідної записки ОСОБА_1 цього дня був відсутній на роботі. Наказом генерального директора ТОВ від 05.09.2022р. було створено комісію задля службового розслідування обставин, викладених ОСОБА_1 у заяві від 31.08.2022р. та щодо порушень ним трудової дисципліни.

Комісією проводилися засідання щодо службового розслідування і прийняті висновки, що з 31.05.2022р. по 31.08.2022р. ОСОБА_1 на підприємстві не працював, жодних виправдувальних документів про причини запізнень та дострокове залишення роботи 01.09.2022р., про відсутність 02.09.2022р. та 05.09.2022р. ним не надано, від участі у діяльності комісії він відмовився, письмові пояснення не надав, а тому комісія вважає відсутність на робочому місці в ТОВ ОСОБА_1 02.09.2022р. з 08-00 до 13-00 та з 13-45 до 16-00, 05.09.2022р. з 08-00 до 13-00 та з 13-45 до 17-00 прогулом.

04.10.2022р. була отримана згода від профспілки щодо звільнення ОСОБА_1 під займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України і наказом керівника ТОВ «Облагрохім-Черкаси» від 05.10.2022р. №15-к ОСОБА_1 звільнений з посади менеджера адміністративної діяльності 05.10.2022р. за прогул без поважних причин 02.09.2022р. та 05.09.2022р. за п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідач вважає позов необгрунтованим та безпідставним, ОСОБА_1 не довів належними доказами свого порушеного права; спосіб захисту обрано невірно.

Позивачем подано відповідь на відзив, за яким просить задовольнити позовні вимоги, враховуючи обгрунтування, яке викладене у позовній заяві. Вважає, що мав місце простій у роботі ТОВа, а тому за робітником зберігається робоче місце і середня зарплата.

Відповідачем не були подані заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, що викладені у заяві від 01.11.2022р., які є вірними та просив їх задовольнити. Вказав, що ТОВ повинно забезпечити умови праці; видавалися накази, які повинні обліковуватися у журналах обліку; накази №№9, 47, 50 про відпустки складені з порушеннями вимог ДСТУ і є фальсифікованими щодо дат ознайомлення його з ними; вважає примусове відправлення його у відпустки незаконними; заяв про відпустки він не писав, а тому у керівника не було підстав видавати такі накази. Між тим, підтвердив факт того, що із наказами він ознайомлений 11.07.2022р. і підписи та написи у наказах здійснені ним. Копії наказів, які ним долучені до позову (а.с.30-32) це проекти наказів із вірним формулюванням, враховуючи його позовні вимоги. Приходив на роботу не кожного дня. Вважає, що у ТОВ наявна вина, яка полягає в тому, що він не був забезпечений підприємством належними умовами праці; він приходив на роботу, в т.ч. і по профспілковим питанням, був на лікарняних. Судові витрати складаються із сплаченого судового збору.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, враховуючи доводи відзиву. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 з 01.03.2022р. по 23.08.2022р. взагалі не був на роботі, але хоче отримати зарплату. Накази №№ 9, 47, 50 видавались в інтересах позивача, хоча заяви про відпустки він не писав, але і на роботу не виходив. Ці накази і досі є чинними, а також вони доведені до відому позивача. У періоди часу, що вказані у наказах, ОСОБА_1 не виходив на роботу. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, який не поновить його права, якщо вони і порушені, враховуючи норми КЗпП України. Вказав, що директор скористався своїм правом видати такі накази. На підприємстві наказу про простій видано не було, оскільки й фактично простою не було. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача зарплати не має, враховуючи, що ОСОБА_1 не ходив на роботу і мали місце прогули.

В судове засідання третя особа Управління Держпраці у Черкаській області не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Надані пояснення по суті позову. Зазначено, що ОСОБА_1 звертався до управління із заявами від 07.09.2022р., 23.09.2022р., на які йому надані відповіді.

Представником третьої особи ГУ ДПС у Черкаській області надано заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №03-к від 20.04.2015р. працював на посаді менеджера з адміністративної діяльності ТОВ «Облагрохім-Черкаси». Крім того, він займав посаду голови працівників профспілкової організації ТОВ «Облагрохім-Черкаси» професійної спілки працівників агропромислового комплексу України.

Наказом керівника ТОВ «Облагрохім-Черкаси» від 05.10.2022р. №15-к ОСОБА_1 звільнений з посади менеджера адміністративної діяльності 05.10.2022р. за прогул без поважних причин 02.09.2022р. та 05.09.2022р. за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, встановлено, що наказом генерального директора ТОВ «Облагрохім-Черкаси» Капінус В.І. №09 від 28.02.2022р. у зв`язку з необхідністю дотримання карантинних заходів, введених рішенням КМУ через поширення коронавірусної інфекції, згідно ст. 26 КЗпП України (доповнено третьою частиною згідно із Законом №530-ІХ від 17.03.2020) надано ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати, за його згодою, з 01 березня 2022р. по 31 березня 2022р. Зазначено підставу: заява ОСОБА_1 від 28.02.2022р.

В судовому засіданні позивач підтвердив факт того, що саме ним у графі: «з наказом ознайомлений» здійснено власноручно підпис та вказана дата 11.07.2022р. Крім того, позивач заявив, саме ним були закреслені слова: «заява ОСОБА_1 від 28.02.2022р.» та «без збереження заробітної плати, за його згодою», а також ним записано: «не писав» і поставлено підпис.

Наказом генерального директора ТОВ «Облагрохім-Черкаси» Капінус В.І. №47 від 29.04.2022р. у зв`язку із введенням військового стану в Україні, згідно ст. 26 Закону про відпустки без урахування норм ч.1 ст. 26 Закону про відпустки (15 березня 2022р. Верховна Рада прийняла Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» законопроект №7160) ОСОБА_1 , менеджеру із адміністративної діяльності продовжено відпустку без збереження заробітної плати за його згодою, з 01 травня 2022р. по 31 травня 2022р. Підстава: заява ОСОБА_1 від 29.04.2022р.

В судовому засіданні позивач підтвердив факт того, що саме ним у графі: «з наказом ознайомлений» здійснено власноручно підпис та вказана дата 11.07.2022р. Крім того, позивач заявив, саме ним були закреслені слова: «заява ОСОБА_1 від 29.04.2022р.» та «без збереження заробітної плати, за його згодою», а також ним записано: «не писав» і поставлено підпис.

Наказом генерального директора ТОВ «Облагрохім-Черкаси» Капінус В.І. №50 від 31.05.2022р. у зв`язку із введенням військового стану в Україні, згідно ст. 26 Закону про відпустки без урахування норм ч.1 ст. 26 Закону про відпустки (15 березня 2022р. Верховна Рада прийняла Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» законопроект №7160) ОСОБА_1 , менеджеру із адміністративної діяльності продовжено відпустку без збереження заробітної плати за його згодою, з 01 червня 2022р. по 23 серпня 2022р. Підстава: заява ОСОБА_1 від 31.05.2022р.

В судовому засіданні позивач підтвердив факт того, що саме ним у графі: «з наказом ознайомлений» здійснено власноручно підпис та вказана дата 11.07.2022р. Крім того, позивач заявив, саме ним були закреслені слова: «заява ОСОБА_1 від 31.05.2022р.» та «без збереження заробітної плати, за його згодою», а також ним записано: «не писав» і поставлено підпис.

Також в судовому засіданні встановлено, про що зазначили позивач та представник відповідача, що заяви, які вказані у наказах №№9, 47, 50 працівником підприємства ОСОБА_1 не писались та, відповідно не подавались до адміністрації підприємства.

Як зазначено у довідці генерального директора ТОВ «Облагрохім-Черкаси» від 30.11.2022р. ОСОБА_1 відпрацював у лютому 2022р. 12 робочих днів; у січні та лютому 2022р. він перебував на лікарняному 11 днів за рахунок підприємства; у січні, лютому 2022р. ОСОБА_1 перебував на лікарняному за рахунок ФССзТВП 10 днів; у липні-серпні 2022р. він перебував 24 календарних дня у відпустці.

Відповідно до розрахункових листків: березень 2022р. 22 робочі дні відпустка без збереження зарплати; травень 2022р. 20 робочих дня відпустка без збереження зарплати; червень 2022р. 20 робочих дня відпустка без збереження зарплати; липень 2022р. щорічна основна відпустка та відпустка без збереження зарплати; серпень 2022р. 5 робочих дня відпустка без збереження зарплати.

За даними табелів робочого часу з 01.06. по 07.08.2022р. ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження зарплати.

Відповідно до наказу №71 від 25.07.2022р. ОСОБА_1 з 08.08.2022р. по 31.08.2022р. надана щорічна основна відпустка.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Способами захисту у трудових спорах є, зокрема: визнання права; примушення до виконання обов`язку; визнання умов трудового чи колективного договору недійсними; визнання факту укладення трудового договору; відновлення становища, яке існувало до порушення права; відшкодування витрат; відшкодування шкоди; компенсаціях за невикористану відпустку тощо.

Крім того, відповідно до ст. 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2)працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) роботодавця про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав; 6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні"). Безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу: 1) працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації; 2)молодих спеціалістів, які закінчили заклад фахової передвищої, вищої освіти і в установленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію; 3) вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину з інвалідністю, а одиноких матерів (батьків) - при наявності дитини віком до чотирнадцяти років; 4) виборних працівників після закінчення строку повноважень; 5) працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу; 6) інших осіб, з якими роботодавець відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір.

Відповідно до ст. 84 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною другою цієї статті.

Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ч.1 ст. 2 цього Закону право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Як передбачено ст. 26 згаданого Закону (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин станом на 28.02.2022р., 29.04.2022р., 31.05.2022р. дати видання наказів), за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною першою цієї статті.

Як зазначено у листі Міністерства соціальної політики України від 19.09.2013р. №416/13/116-13 «Про надання роз`яснень», відпустка без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов`язковому порядку (стаття 25 Закону), та відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін (стаття 26 Закону) надаються лише за бажанням працівника, а не з ініціативи роботодавця.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності і діє з 24.03.2022р. (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин), цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Як передбачено ст. 12 цього Закону (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин) у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

Отже, оформлення відпусток без збереження заробітної плати, передбачених статтями 25, 26 Закону України Про відпустки є правом, а не обов`язком працівника. При цьому, надання відпусток, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», здійснюється роботодавцем в обов`язковому порядку за ініціативою працівника, а надання відпусток, передбачених статтею 26 вищезгаданого закону, здійснюється за згодою сторін.

Слід також зазначити, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця (ст. 34 КЗпП України).

Час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується (ч.ч.1-4 ст. 113 КЗпП).

На час простою не з вини працівника оформлюється акт простою у довільній формі (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, зазначений акт про початок простою складається для окремого структурного підрозділу або всього підприємства. У складанні акта доцільна участь представників адміністрації, профспілкового комітету і трудового колективу. У разі простою такого структурного підрозділу, як бригада, також доцільно скласти акт про початок простою. У разі ж простою окремого працівника можна обмежитися доповідною (службовою) запискою працівника або його безпосереднього керівника. Підставою для видання наказу про простій можуть бути й інші документи: пояснювальні записки, протоколи виробничих нарад, листування з постачальниками сировини (запасних частин) та покупцями продукції (товарів, послуг) тощо.

Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі.

З наказом мають ознайомитися всі працівники, яких він стосується, під підпис. Якщо хтось із працівників відмовляється поставити підпис у такому наказі, складається акт про відмову.

Якщо час простою, який мав місце не з вини працівника, роботодавець не оплатив, то працівник може звернутись до суду (без обмеження терміну для звернення) з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат (рішення Конституційного Суду від 15.10.2013р. №8-рп/2013).

Воєнний стан в Україні введено Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022. В цьому Указі визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41- 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Тобто, вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що дослідженими документами, які надані відповідачем (накази №№ 9, 22 (який не оспорюється позивачем), 47, 50; розрахункові листки, табелі обліку робочого часу тощо), за період часу з 01.03.2022р. по 07.08.2022р. працівник ТОВ «Облагрохім-Черкаси» ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати. При цьому, щодо наказів №№ 9, 47, 50 ним заяви про надання відпустки без збереження зарплати не складалися та не подавалися до адміністрації підприємства. Із наказами він ознайомлений 11.07.2022р., про що ними здійснені підписи і записи у цих наказах і визнаються такі обставини в судовому засіданні.

Слід зазначити, що за результатами розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що у періоди часу з 01.03. по 31.03.2022р., з 01.05. по 31.05.2022р., з 01.06. по 23.08.2022р. на підприємстві мав місце простій, відповідно до норм ст. 34 КЗпП України. Сам позивач також не довів, що ним складались будь-які акти, доповідні записки тощо щодо простою його, як окремого працівника, структурного підрозділу, якщо такий мається чи всього підприємства. Крім того, позивачем у наданих ним проектах наказів із запропонованим ним формулюванням простою всього підприємства під час карантину та під час воєнного стану, - не зазначено жодних обставин, які б свідчили про відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи (діяльності) підприємства, а також не наведено посилання на докази таких обставин, зокрема на такі, які б свідчили про об`єктивну неможливість здійснення роботи підприємством та/або позивачем саме через карантинних обмежень або введення воєнного стану. Відповідні обставини щодо простою заперечував і відповідач, про що вказав в судовому засіданні представник відповідача. Крім того, за дослідженими відомостями табелів обліку робочого часу вбачається, що підприємство працювало, зокрема працювали й окремі працівники. Також позивачем не зазначено обставин та не надано доказів про те, що у вказані періоди часу він не міг потрапити на своє робоче місце, в т.ч. з підстав здійснення перешкод з боку працівників (керівництва) підприємства.

Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством (ст. 2 КЗпП України).

Як зазначалось вище, за нормами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення трудових прав може проявлятися, зокрема: у порушенні умов оплати праці за надурочні роботи; порушенні умов оплати праці за роботу у святкові чи вихідні або неробочі дні; порушенні умов та строків розрахунку з працівником при звільненні; порушенні законодавства щодо обмеження розміру відрахувань із заробітної плати тощо.

Невизнання трудового права полягає, наприклад у невизнання права на відпустку, невизнанні права на відпочинок, тощо.

Під судовим захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Слід зазначити, що під час розгляду справи позивачем було зазначено про те, що позовні вимоги, які викладені ним у заяві від 01.11.2022р., є остаточними і вірними, а тому підлягають до задоволення.

Отже, що стосується позовних вимог про визнання формулювань наказів №№ 9, 47, 50 неправильними та про зобов`язання відповідача змінити у цих наказах формулювання причин відпусток на простій, то як на думку суду, такий спосіб захисту прав та інтересів особи не може бути застосований. Так, враховуючи, що позивач має намір змінити формулювання наказів керівника підприємства, суд вважає, що фактично він не оспорює обставини відсутності його на роботі у березні, травні, червні, липні та серпні 2022р., але не погоджується із підставами і причинами його відсутності, за наявності ряду розпоряджень, доповідних записок тощо про відсутність ОСОБА_1 на роботі у певні робочі дні та часи. Крім того, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 не пред`явив позовні вимоги до ТОВ «Облагрохім-Черкаси» про скасування наказів №№ 9, 47 та 50, як незаконних з підстав відсутності (ненаписання ним) його заяв про надання відпусток без збереження заробітної плати, оскільки пред`явивши вимоги про стягнення заробітної плати за вказані періоди, має намір отримати заробіток, відповідно до положень ст. 113 КЗпП України, про що вказує у позовній заяві. Також, як зазначалось вище, відсутні об`єктивні підстави вважати, що на підприємстві був простій.

Обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту прав та інтересів не є належним (ефективним), оскільки задоволення таких вимог не може призвести до реального захисту або відновлення порушених трудових прав позивача, зокрема права на працю, права на відпустку, оплату праці. Відповідно, не підлягають до задоволення і похідні позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Облагрохім-Черкаси» на користь ОСОБА_1 заробітної плати у періоди часу: за березень, травень, червень, липень та серпень 2022р.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 28.12.2022р.

Головуючий: С. М. Позарецька