Провадження № 2/344/757/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

05 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Пастернак І.А.

секретаря Дементьєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . У вищезазначеній квартирі зареєстровані його онуки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачі є дітьми його сина ОСОБА_5 , які народилися під час його шлюбу з ОСОБА_4 . Шлюб між ними розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2014 року Малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_6 . Його син ОСОБА_5 не проживає за адресою його місця реєстрації. Мати неповнолітніх дітей ОСОБА_4 згідно з рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2019 року визнана такою, що втратила право на користуванням житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що вона не проживала в указазній квартирі та переїхала на постійне місце проживання та проживає в АДРЕСА_2 . Разом з нею проживають її неповнолітні діти, відповідачі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 3 2016 року відповідачі не проживають за адресою місця реєстрації, так як проживають за іншим місцем зі своєю матір`ю. З місця реєстрації відповідачі не знялися, згоди на зняття з реєстрації в добровільному порядку він не може отримати від їхньої матері, тому що вона не бажає цього зробити. В зв`язку з тим, що в квартирі є зареєстрованими відповідачі - неповнолітні діти, він не має можливості отримати права на субсидію з оплати за житлово-комунальні послуги та вільно володіти житловим приміщенням, що порушує його право власності на житло. Відповідачі не з`являються у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловим приміщенням нe користуються та не цікавляться, особистих речей відповілаців у квартирі немає. Перешкод відповідачам у проживанні та користуванні квартирою він не чинив. Просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач позовні вимоги підтримав, просив задоволити.

Законний представник відповідачів в судове засідання повторно не з`явилася, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи надала письмові пояснення, в яких зазначила, що визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням є недоцільним.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провети заочний розгляд справи.

Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 07.04.2008 року, позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.7).

У спірному житлі зареєстровано місце проживання відповідачів, а саме неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією будинкової книги (а.с.11-13) та довідкою №39557 від 09.09.2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської ради (а.с.38).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.09.2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. Малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживання разом з матір?ю ОСОБА_6 (а.с.14-16).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.02.2019 року визнано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У відповідності до ст.405 ч.2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Вирішуючи спір, що визнання неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми сина позивача- ОСОБА_5 та відповідно онуками позивача, які значаться зареєстрованими за адресою по АДРЕСА_3 , та відповідно є членами сім`ї позивача.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать також особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Непроживання неповнолітніх осіб у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі №133/3096/15-ц.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Крім того, позбавлення дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який в матеріалах справи відсутній.

Враховуючи викладене, з метою дотримання балансу між захистом права власності та інтересів неповнолітніх дітей, з врахуванням думки представника органу опіки піклування, яка вважає недоцільним та таким, що порушуватиме житлові та майнові права дітей у разі задоволення позову, керуючись принципами розумності та справедливості, суд вважає, що визнання неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, які втратили право на користування спірним житлом, в даному кокретному випадку є недоцільним та передчасним і буде суперечити інтересам дитини.

У відповідності до ч. 1ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст.317, 319,391 ЦК України,ст.ст.12,19,42,81,89,263,265, 280-282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15.12.2022 року.

Суддя Пастернак І.А.