РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/790/19

Провадження № 22-ц/4815/1178/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 05 липня 2022 року у складі судді Ральця Р. В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області о 12 годині 35 хвилин, повний текст рішення складено 15 липня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з з 29 квітня 1993 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 21 грудня 2017 року шлюб між ними був розірваний. У зв`язку з постійною потребою у лікуванні дітей та спеціальних занять із спеціалістами, що потребує відповідних коштів, вона змушена постійно їздити на заробітки за кордон. Це в свою чергу стало причиною того, що діти залишилися проживати з батьком. Перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти, вона з відповідачем придбали 47,6/100 жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно було оформлене на ім`я ОСОБА_2 . Вважає, що зазначена частина жилого будинку є об`єктом права спільною сумісної власності подружжя і кожний з них має рівні частки (по 1/2), тобто їй належить 23,8/100 зазначеної частини жилого будинку з господарськими будівлями. Після розірвання шлюбу у придбаній ними частині жилого будинку залишилися проживати відповідач з дітьми, а коли вона поверталася додому із заробітків, то також проживала в спірній частині жилого будинку, оплачувала комунальні послуги та була поряд зі своїми синами. Пояснила, що під час чергового приїзду додому в березні 2019 року виявила, що в будинку, крім відповідача з дітьми, проживає інша жінка, з якою він створив нову сім`ю. Замок у вхідних дверях будинку відповідач поміняв, а їй повідомив, що вище вказана частина жилого будинку належить тільки йому і місця тут для неї немає. Покликаючись на те, що іншого житла, окрім спірного, у неї немає, а з відповідачем про порядок поділу майна, придбаного ними за час шлюбу, не вбачається можливим домовитися, звернулася до суду із цим позовом та просила суд виділити їй в натурі та визнати право власності за нею на 23,8/100 жилого будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 05 липня 2022 року вказаний позов задоволено. В порядку поділу майна подружжя, а саме 47,6/100 жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 23,8/100 (1/2 від 47,6/100) жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 виділено в натурі: у житловому будинку (А-1) приміщення: 2-7 (житлова) площею 10,3 кв.м.; 2-8 (житлова) площею 11,4 кв.м.; в прибудові (а3) приміщення: 2-1 (коридор) площею 4,1 кв.м.; 2-9 (комора) площею 6,2 кв.м. Частка виділених будівель та споруд становить 5506/100 (0,5506). ОСОБА_1 виділеено: в житловому будинку (А-1) приміщення: 2-2 (коридор) площею 5,3 кв.м.; 2-6 (житлова) площею 10,5 кв.м.; в прибудові (а2) приміщення: 2-3 (кухня) площею 8,3 кв.м.; 2-4 (коридор) площею 0,7 кв.м.; 2-5 (ванна) площею 3,5 кв.м.; з надвірних будівель та споруд6 сарай (літ.Д). Частка виділених будівель та споруд становить 4494/100 (0,4494). Припинено право спільної сумісної власності на 47,6/100 жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог вмотивоване передбаченою законом презумпцією рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, а також відсутністю доказів наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, у зв`язку з чим суд визнав за позивачем і відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину спірної частини житлового будинку.

Вважаючи рішення суду першої інстанції несправедливим, незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить про наявність об`єктивних обставин, з огляду на які суд повинен був відступити від принципу рівності часток подружжя: 1) з часу розірвання між ним та позивачкою шлюбу їхні неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом із ним, перебувають на його утриманні, піклуванні, і ця обставина не заперечується позивачкою; 2) позивачка на підставі судового наказу від 29.03.2018 року сплачувала на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а на момент прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з досягненням старшим сином повноліття, сплачує лише на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1250 грн., який є очевидно недостатнім, зважаючи на особливості фізичного та психічного здоров`я обох дітей, а її участь у вихованні дітей обмежується візитами раз у три місяці додому з-за кордону, де вона перебуває на заробітках більш ніж п`ять років поспіль; 3) він несе основні витрати на утримання дітей, включаючи витрати на лікування, обслуговування, ремонт слухових апаратів, витрати на медичні препарати, від яких залежні діти в силу особливостей свого стану здоров`я, витрати на оплату занять із спеціалістами та транспортні витрати на доведення дітей з місця проживання м. Рівне до місця навчання м. Дубно, а також базові витрати на одяг, харчування, оплату комунальних послуг; 4) спірний будинок фактично перейшов йому у спадок від дядька, ОСОБА_5 , оскільки був куплений за кошти останнього, хоча документально оформлений на нього, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, з умовою догляду до кінця життя дядька, а тому цей будинок не можна вважати придбаним за спільні кошти подружжя; 5) після розірвання шлюбу із позивачкою він змінив місце проживання і переїхав проживати у м. Рівне, а в спірному будинку залишилася жити позивачка, яка, проте, не несла витрат на його утримання, не сплачувала комунальних платежів, що призвело до утворення заборгованості, яку він був змушений погашати, залишала будинок без нагляду, що в сукупності погіршувало його становище. Вважає несправедливим проведений розподіл в натурі кімнат спірного будинку, оскільки йому з двома дітьми, що мають інвалідність, новою дружиною та їхньою спільною новонародженою дитиною виділено дві житлових кімнати, коридор та комору, чим позбавлено користування всіх життєво необхідних матеріально-побутових умов, адже кухня, туалет ванна, кімната та джерела газифікації (лічильник), водопостачання (лічильник), водопостачання (водопровід) відведено у користування позивачці. Додає, що такий поділ призведе до виникнення подальших судових спорів, що в підсумку є неефективним способом вирішення спору. Зауважує, що при поділі будинку пріоритет інтересів віддано саме позивачці, оскільки результаті цього поділу вона отримала частину будинку з усіма зручностями, при тому, що метою її звернення з цим позовом було забезпечення себе приміщенням для того, щоб на час своїх візитів до України вона місце для зустріч з дітьми. Додає, що він, при цьому, для проживання в будинку мав би провести під`єднання всіх комунікацій та збудувати прибудови. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково: збільшити розмір частини будинку, яка підлягає виділенню в натурі для ОСОБА_2 з 32,0 кв.м. на 33,3 кв.м. та виділити йому в натурі: приміщення 2-6 (житлова) площею 10,5 кв.м; в прибудові (а2) приміщення: 2-3 (кухня) площею8,3 кв.м.; 2-4 (коридор) площею 0,7 кв.м.; 2-5 (ванна) площею 3,5кв.м.; 2-7 (житлова) площею 10,3 кв. м.; з надвірних будівель і споруд 6 сарай (літ.Д) - в цілому частину будинку зі всіма зручностями та окремою кімнатою для дітей (з урахуванням відступлення від рівності часток на одну житлову кімнату 2-7 площею 10,3 кв.м.), що за загальною площею складатиме 33,3 кв. м., частка якої становить 5522/100 (55%) та припинити право власності позивачки на цю частину, а також припини право спільної сумісної власності.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Мельник Тетяна Володимирівна вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1993 року до 21 грудня 2017 року.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Спір між сторонами виник з приводу поділу як спільного сумісного майна подружжя частини 47,6/100 житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2003 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2007153 від 17.11.2003 року, власником 47,6/100 житлового будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Дубенської міської ради від 15 лютого 2001року №121 «Про впорядкування нумерації будинків по АДРЕСА_4 » житловому будинку на АДРЕСА_1 присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 .

Як свідчить відмітка у паспорті позивачки ОСОБА_1 , місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 з 01.12.2000 року.

У свідоцтвах про народження дітей сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені сторони по справі.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21.12.2017 року шлюб між сторонами розірвано, а неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з батьком.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Виходячи з того, що судом визнано право спільної сумісної власності сторін на 47,6/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 ., враховуючи презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності, визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину будинку одночасно із позивачкою, не порушує принципу диспозитивності цивільного судочинства, і саме такі принципи покладені в основу рішення суду першої інстанції.

Оскаржуючи рішення місцевого суду, відповідач ОСОБА_2 основним доводом апеляційної скарги зазначає необхідність відступлення від презумпції рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, наводячи свої обґрунтування, зокрема ті, що спірне помешкання отримане ним у спадщину і позивачка не несе витрат на його утримання.

Так, 23.03.1999 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, ОСОБА_2 .

Згідно біржової угоди купівлі продажу нерухомості від 17.01.2001, ОСОБА_5 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_5 Грицак ОСОБА_9 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а.с. 54).

Згідно записів будинкової книги за адресою: АДРЕСА_6 був зареєстрований ОСОБА_5 (а.с. 49-53).

Як зазначено у повідомленнях про припинення газоспоживання та погашення простроченої заборгованості від 07.06.2019, адресованих ОСОБА_2 , у зв`язку з наявною заборгованістю за адресою: АДРЕСА_3 припинено газопостачання. Згідно квитанцій, ксерокопії яких надані відповідачем, саме він, ОСОБА_6 , здійснював оплату газопостачання та електроенергії.

Згідно довідок №1404 та №1405 від 25.09.2019 року, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Дубенської міської ради, ОСОБА_6 перебуває на обліку і отримує державну допомогу особам з інвалідністю з дитинства підгрупи А на дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до квитанцій, ксерокопії яких надані позивачкою, ОСОБА_1 здійснювала оплату за газопостачання, електроенергію, водопостачання та водовідведення.

Згідно наданих позивачкою товарних чеків від 17.03.2016 та 12.04.2016, за придбання слухового апарату та вушного вкладення сплачено 700 грн. та 64 467 грн. відповідно.

Відповідно до повідомлення Дубенського МРВ ДВС №24402 від 06.11.2019, станом на 01.11.2019 року борг по сплаті аліментів у ОСОБА_1 відсутній.

Наведені обставини свідчать про те, що позивачка бере участь у витратах на утримання дітей і також бере участь в оплаті комунальних платежів.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 ставить вимогу про відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя та виділення йому приміщення 2-6 (житлова) площею 10,5 кв.м; в прибудові (а2) приміщення: 2-3 (кухня) площею8,3 кв.м.; 2-4 (коридор) площею 0,7 кв.м.; 2-5 (ванна) площею 3,5кв.м.; 2-7 (житлова) площею 10,3 кв. м.; з надвірних будівель і споруд 6 сарай (літ.Д) - тобто частини будинку зі всіма зручностями та окремою кімнатою для дітей (з урахуванням відступлення від рівності часток на одну житлову кімнату 2-7 площею 10,3 кв.м.), що за загальною площею складатиме 33,3 кв. м., частка якої становить 5522/100 (55%).

Така вимога відповідачем не була заявлена під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні шляхом звернення із зустрічним позовом, ні шляхом поставлення на вирішення експертизи питання про технічну можливість поділу спірного будинковолодіння саме за таким варіантом поділу, про який зазначається в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається із Висновку експерта №210707/1_ФМ за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16.07.2021 року, реальна вартість 47,6/100 жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3 становить 282 946 грн. Експертом запропоновано два варіанти поділу 47,6/100 жилого будинку з господарськими будівлями на 1/2 та 1/2 його частини. Варіант поділу при умовах поділу 3/4 та 1/4 частину неможливий (а.с. 134-162).

Доказів можливості поділу спірного будинковолодіння будь-яким іншим способом, окрім зазначеного у висновку експерта, суду не надано.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.