КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 369/6342/21 Головуючий у суді першої інстанції: Волчко А.Я.
Номер провадження: 22-ц/824/9682/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в Києво-Святошинський районний суд Київської області із вказаним позовом, в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг» (далі - ТОВ «Промзіз-Інжиніринг», товариство, відповідач) на свою користь заробітну плату у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8 854 грн. 47 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, визначеному судом на дату ухвалення рішення у справі.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він з 30.03.1999 року був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг» (далі - ТОВ «Укрспецторг») на даний час ТОВ «Промзіз-Інжиніринг», на посаду директора. Вказував, що рішенням загальних зборів від 18.05.2018 року були внесені відомості про зміну керівника підприємства. За рішенням суду, вищевказане рішення загальних зборів визнано недійсним, скасовано реєстраційну дію щодо зміни керівника підприємства. При його звільненні, жодного наказу не видавалось, а підставою для звільнення було рішення зборів, жодних розрахунків з ним проведено не було. Вважає, що трудові відносини з відповідачем не були припинені. Разом з тим, приступити до виконання своїх обов`язків після судового рішення він не мав змоги, оскільки йому перешкоджали у виході на роботу. З метою поновлення на роботі, на адресу відповідача, направляв вимогу про скликання загальних зборів, до порядку денного яких було включено питання про поновлення його на посаді керівника. Незважаючи на отримання листа у березні 2019 року, загальні збори не були скликані. Оскільки його безпідставно було звільнено з посади, тому вважає, що відповідач має сплатити йому заробітну плату у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8 854 грн. 47 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі визначеному судом на дату ухвалення рішення у справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2022 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8 854 грн. 47 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 290 358 (двісті дев`яносто тисяч триста п`ятдесят вісім) грн. 56 коп., судовий збір у розмірі 2 903 (дві тисячі дев`ятсот три) грн. 39 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг» на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просило рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що Києво-Святошинський районний суд Київської області при розгляді справи не дослідив докази того, що відповідач провів розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , перерахувавши на картковий рахунок позивача 18.05.2018 року 2 927,27 грн., а 04.06.2018 року 1 366,06 грн.

Вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся в суд із вказаним позовом із пропуском визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, що є підставою для відмови в позові, про що було заявлено відповідачем.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду не врахував висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 та не прийняв до уваги судову практику, на яку посилався відповідач у запереченнях, а саме, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним і обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу ТОВ «Укрспецторг» № 1 від 30.03.1999 року та протоколу № 1 від 01.02.1999 року, ОСОБА_2 , з 30.03.1999 року був прийнятий на роботу, на посаду директора.

Рішенням загальних зборів учасників цього товариства, оформленим протоколом № 22 від 08.04.2014 року, найменування підприємства змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг».

Також, рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Промзіз-Інжиніринг», оформленим протоколом № 1 від 17.04.2014 року, підтверджені повноваження ОСОБА_1 , як директора товариства.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.05.2018 року, керівником ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» вказаний ОСОБА_1 .

В подальшому, 21.05.2018 року до реєстру був внесений запис про зміну керівника підприємства на Гомоляко А.А. , на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» від 18.05.2018 року (протокол № 18/05-18).

За правилами ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.09.2018 року (справа № 911/1380/18), залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 року, позов ОСОБА_1 до ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» про визнання недійсним рішення та скасування реєстраційної дії задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг», що оформлені протоколом № 18/05-18 від 18.05.2018 року. Скасовано реєстраційну дію, здійснену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг»: внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах: 21.05.2: ОСОБА_4 : Київська обласна філія комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу»; зміна керівника юридичної особи.

При розгляді даної справи, судом також встановлено, що позивачем заява про звільнення з посади директора не подавалась, що цей факт не заперечується сторонами.

Позивачем заявлялось клопотання про витребування цієї заяви, проте, представником відповідача у судовому засіданні повідомлено, що на підприємстві вказана заява відсутня. (т. 1 а.с.15-23).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що в день звільнення ОСОБА_1 , копія наказу про звільнення йому не видавалась, розрахунок на дату звільнення не проводився, а підставою звільнення було рішення загальних зборів від 18.05.2018 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із обгрунтованості вимог позивача та необхідності захисту його прав в обраний ним спосіб, шляхом стягнення грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 45 днів щорічної основної відпустки в розмірі 8 854,47 грн. та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (744 дні затримки розрахунку станом на 12.05.2021 року), з врахуванням середньоденної заробітної плати 390,24 грн., у сумі 290 338,56 грн.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись із висновками Києво-Святошинського районного суду Київської в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як судом неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено про те, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин, обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто, цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд у постанові від 05.07.2020 року у справі № 569/13794/18 прийшов до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З матеріалів справи також вбачається, що 18.05.2018 року - у день звільнення ОСОБА_1 з роботи, йому не було повністю виплачено заробітну плату, належну при звільненні. Такий обов`язок, роботодавець виконав частково 04.06.2018 року, перерахувавши на картковий рахунок позивача 1 366,06 грн., як частину заробітної плати за травень 2018 року, а до цього, 18.05.2018 року перерахувавши на картковий рахунок позивача 2 927,27 грн. Грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки ОСОБА_1 , відповідачем у день звільнення не виплачена.

Врахувавши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період із 22.05.2018 року по 21.05.2021 року, який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, оскільки сума невиплачених позивачу при звільненні сум становила 4 293,33 грн. заробітної плати і 8 854,47 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а всього: 13 147,80 грн., що у десятки разів менше від визначеної суми середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні (290 358,56 грн.).

У трудових правовідносинах, працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заробітної плати у розмірі 4 293,33 грн. та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 8 854,47 грн.

Апеляційний суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2018 року по 21.05.2021 року (290 358,56 грн.) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати 4 293,33 грн. і 8 854,47 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а всього: 13 147,80 грн., є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, з урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000 грн.

При цьому, апеляційний суд також враховує незначний період затримки виплати заборгованості із заробітної плати та недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині позовних вимог із стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15 000 грн.

В іншій частині вимог про стягнення з ТОВ «Промзіз-Інжиніринг» на користь ОСОБА_1 заробітної плати у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8 854 грн. 47 коп., рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2022 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2022 року в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-Інжиніринг» (, адреса місцезнаходження: 08298, Київська область, м. Ірпінь, с.м.т. Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 32) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар