ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4811/22 Справа № 199/3883/21 Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання: Астатурян А.В.,

сторони:

позивач: Дніпровська міська рада,

відповідач: ОСОБА_1

треті особи: Комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро, апеляційну скаргу адвоката Мисечко Катерини Олександрівни, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2022 року, яке постановлено суддею Богун О.О. у місті Дніпро, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що кімнати АДРЕСА_1 перебувають у комунальній власності територіальної громади міста. В вищезазначених кімнатах з 01.04.2016 року зареєстрований ОСОБА_1 .

Однак, відповідач за адресою: АДРЕСА_2 фактично не мешкає більш ніж два роки, не користується кімнатами, що підтверджується актами комісії Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про не проживання відповідача у гуртожитку від 14.01.2020 року, 21.04.2020 року та 30.07.2020 року.

Відповідач тривалий час не мешкає в цьому житлі, але залишився зареєстрованим, однак його реєстрація перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

В зв`язку з відсутністю відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом строки без поважних причин позивач просив усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні житлом, визнати відповідача втратившим право користування житлом, задовольнивши позов в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2022 року позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Усунуті для Дніпровської міської ради перешкоди в користуванні і розпорядженні кімнатами АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_1 , визнано ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: кімнатами АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

В апеляційній скарзі адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що про дату та час розгляду даної справи відповідач належним чином повідомлений не був, що позбавило його можливості скористуватися своїми процесуальними правами.

Вказує, що іншим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12.01.2022 року в задоволення позовних вимог КП «Жилсервіс-5» ДМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобов`язання припинити незаконні дії та повернути майно депоненту, про виселення відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що тривале проживання відповідача зі співвідповідачем (малолітньою дитиною) за адресою спірного приміщення гуртожитку, має достатні та триваючи зв`язки і виселення останніх буде непропорційним втручанням у право на житло.

Зазначає, що акти про непроживання у гуртожитку від 14.01.2020 року, 21.04.2020 року, 30.07.2020 року, на які посилається позивач у позові та зазначені в рішенні суду першої інстанції, стосуються одного періоду і були складені у період тимчасової відсутності відповідача, так як останній страждає на хронічні захворювання, у зв`язку з якими саме в той період проходив медичні обстеження, крім того, робота відповідача пов`язана з відрядженнями, що також є причиною його тимчасової відсутності у спірних приміщеннях.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга представника відповідача обґрунтована тим, що про дату та час розгляду даної справи апелянт належним чином повідомлений не був, що позбавило його можливості скористуватися своїми процесуальними правами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у звязку з розглядом справи судом першої інстанції за відсутності відповідача, який не був повідомлений належним чином, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що 29.03.216 року між КП Жилсервіс 5 та ОСОБА_1 укладений договір відповідального зберігання (з правом користування), відповідно до якого, виконавець Пархоменко І.О. прймає на відповідальне зберігання кімнати АДРЕСА_1 , що належить власності територіальної громади м. Дніпра. (а.с. 13)

Згідно довідки від 04.08.2020 року №928, виданої КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, в кімнатах №11,12 в будинку АДРЕСА_3 з 01.04.2016 року зареєстрований ОСОБА_1 (а.с. 4)

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач за вказаною вище адресою не проживає більше ніж 2 роки, не користується спірними приміщеннями гуртожитку. (а.с. 5-7)

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 втратившим право користування житловим приміщення, підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, що збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог, позивач посилався на акти про непроживання відповідача у спірному приміщенні.

Як вбачається зі змісту наданих позивачем актів про непроживання відповідача, вони не містять конкретних фактичних даних щодо часу та причин непроживання ОСОБА_1 у спірних приміщеннях.

Разом із тим доказів на підтвердження того, що у відповідача існує інше постійне місце проживання, окрім спірного, матеріали справи не містять.

Враховуючи, що сам факт тимчасового не проживання у спірній кімнаті не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а доказів непроживання відповідача понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин матеріали справи не містять, та приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 продовжує зберігати намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у звязку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду- скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦЙПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3 405, 00 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мисечко Катерини Олександрівни, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2022 року задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство Жилсервіс 5 Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати сумі 3 405, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 липня 2022 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р. Куценко