БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2076/22
Провадження № 2/497/613/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Деревенського І.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Болградської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд:

- розірвати шлюб між позивачем та відповідачем;

- визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним - батьком ОСОБА_1 , який є позивачем у справі.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, сім`я розпалась, в зв`язку з постійними конфліктами та суперечками, різними поглядами на сімейні взаємовідносини.

Від цього шлюбу мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, подальше спільне життя і збереження сім`ї, на думку позивача не можливе, в зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Так зазначає, що сім`я весь час проживала за адресою: АДРЕСА_1 , де залишилась проживати дружина з дітьми. Він позивач мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Як стверджує позивач, мати дітей неодноразово висказувала думку про те, що з метою забезпечення достатнього життєвого рівня для себе, вона планує виїхати найближчим часом за кордон на невизначений строк, при цьому дітей залише у своїх батьків, які мешкають в смт.Тарутино Одеської області.

Він, позивач пропонував відповідачці залишити старшого сина ОСОБА_5 проживати з ним, ти паче, що цього хоче і сам син. Тоді як відповідачка на його пропозицію не погоджується, і наполягає, щоб діти проживали з її батьками.

З цих підстав, позивач просить вирішити спір, та задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 21.11.2022 року о 10:00 годині (а.с.27), та повідомлено сторін по справі (а.с.28,29, 30).

Відповідачу та третій особі надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву (пояснень) разом з наявними у них доказами (а.с.29).

14.11.2022 року до суду надійшов відзив відповідача, згідно якого позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.32-34). Окрім цього у відзиві зазначила клопотання про розгляд справи у її відсутність.

В судове засідання 21.11.2022 року:

-позивач не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та задоволення позовних вимог (а.с.35);

- відповідачка не прибула;

- представник третьої особи також до суду не прибув, причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, пояснень до суду не надав.

В зв`язку з неявкою сторін по справі, та відсутністю пояснень третьої сторони, суд ухвалою від 21.11.2022 року відклав судовий розгляд на 19.12.2022 року (а.с.37), та повторно повідомив не прибувших сторін по справі (а.с.38, 39).

Ухвалою суду від 19.12.20222 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 11:00 годину 26.12.2022 року (а.с.55), про що повідомлено сторін по справі (а.с.56).

В судовому засіданні 26.12.2022 року:

Позивач підтримав свої вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що останнім часом з відповідачкою у них склалися погані стосунки, постійні сварки, непорозуміння призвели до того, що він пішов з дому проживати в інше місце. Вони намагалися дійти примирення, порозумітися, але позитивних результатів не досягли, а тому розірвання шлюбу для них неминуче.

Син ОСОБА_6 наразі вже проживає з ним, відповідачем, тому він просить визначити місце його проживання саме з ним, оскільки саме він як батько займається вихованням сина, возить його до школи, на спорт, проживають в окремому будинку, де створені для нього усі необхідні умови, будинок благоустроєний, обладнаний усіма зручностями.

Стверджував, що син самостійно визначився і залишився проживати з ним, з батьком, хоча він не перешкоджає їх спілкуванню з матір`ю.

Відповідач позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо розірвання шлюбу, та залишення проживати старшого сина ОСОБА_5 з батьком. Пояснила, що дійсно вони з позивачем не знаходять спільної мови, постійно сваряться, конфліктують, що негативно впливає на психологічний стан їх дітей. Примирення між ними не можливо, тому строк для примирення просила не надавати.

Щодо дітей, то пояснила, що вони з чоловіком дійшли спільної згоди, що старший син ОСОБА_6 буде проживати з батьком, а менший син ОСОБА_7 з нею, з матір`ю, так як батько дійсно багато часу приділяє сину ОСОБА_5 , займається його вихованням, возить до школи і забирає зі школи, возить на спортивні тренування, багато часу проводить з сином.

А вона, весь свій час приділяє молодшому сину ОСОБА_7 .

Підтвердила, що вона проживає з сином ОСОБА_7 окремо від чоловіка і сином ОСОБА_5 .

З цих підстав просила врахувати той факт, що вона не відмовляється від сина ОСОБА_5 , однак наразі таке рішення буде виключно в інтересах дітей.

Третя особа, представник Служби у справах дітей Болградської міської ради Одеської області до суду не прибув. Однак подав пояснення, згідно яких вважає за можливе позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та визначити місце проживання дітей саме так, як цього просять батьки: сина ОСОБА_5 залишити проживати з батьком, а сина ОСОБА_7 з матір`ю (а.с.40).

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, приймаючи до уваги заяви відповідача та третьої особи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються сімейним законодавством, пов`язані з розірванням шлюбу та визначенням місця проживання дитини.

Щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, суд походить з наступного:

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 15.10.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №179 (а.с.10).

В цьому шлюбі сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

Позивач категорично миритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, стверджуючи, що шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, наміру та бажання миритися з відповідачем не має.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала цілком і беззаперечно, що підтвердила в судовому засіданні.

Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Приписами ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України (надалі СК України) визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи однозначну позицію учасників справи, суд не вважає за можливе застосування будь-яких заходів щодо збереження шлюбу.

Положення ст. 24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судовим розглядом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони не мають наміру.

Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, та права їх дітей.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - існує формально, а тому підлягає розірванню.

Щодо визначення місця проживання дітей, суд виходить з наступного:

Як зазначалося вище, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи:

- від 22.02.2021 року за №133/09-09 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.11 зворотна сторінка);

- від 12.11.2019 року за №1280/09-09 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.12 зворотна сторінка);

Позивач проживає в орендованому помешканні за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди приміщення №1 від.01.11.2021 року (а.с.13-14, 15-16).

Відповідач зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.25, 26).

Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач позовні вимоги визнала, в тому числі і в частині визначення місця проживання дітей (аа.с.32-34).

Третя особа - Служба у справах дітей Болградської міської ради Одеської області надала пояснення, згідно яких слідує, що за результатами проведених бесід з батьками дітей встановлено, що останні не мають спору про місце проживання їх спільних дітей.

За результатами обстеження умов проживання обох дітей як з батьком так і з матір`ю, Служба у справах дітей прийшла до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , за адресою його постійного місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с.40).

Службою у справах дітей надано до пояснень документи що стосуються неповнолітньої дитини ОСОБА_3 :

-довідка Опорного закладу освіти «Болградський ліцей» Болградської міської ради Одеської області №1055 від 25.11.2022 року про те, що ОСОБА_8 дійсно є учнем 2-а класу цього навчального закладу (а.с.43);

-згідно характеристики Опорного закладу освіти «Болградський ліцей» Болградської міської ради Одеської області ОСОБА_8 характеризується виключно позитивно, обоє батьків приймають активну участь в навчанні і вихованні сина (а.с.44);

- відповідно до Акту №70 від 25.11.2022 року умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 слідує, для сина ОСОБА_5 створені належні умови, є облаштована окрема кімната, створені необхідні умови проживання, мати не заперечує щодо проживання дитини з батьком (а.с.45, 50-51);

- позивач має постійне місце роботи: Болградський районний спортивно-технічний клуб ТСОУ, займає директора з 29 травня 2009 року та має постійну заробітну плату, що підтверджується довідкою

Болградського районного спортивно-технічного клубу Одеської обласної організації Товариства сприяння оборони України № 140 від 25.11.2022 року (а.с.52);

- з Акту №71 від 25.11.2022 року умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 встановлено, що за цією адресою проживає відповідач ОСОБА_2 з дітьми: ОСОБА_9 , 2015 року народження та ОСОБА_10 , 2020 року народження. Для дітей створені усі необхідні умови проживання (а.с.46);

- відповідачем написано власноручно заяву на ім`я начальника Служби у справах дітей про надання згоди на проживання сина ОСОБА_3 , 2015 року народження з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.47, 48-49).

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Водночас у даному випадку судом під час розгляду цієї справи не вирішується спір про визначення місця проживання дитини.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Окрім цього, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч.2 ст.171 СК України).

Аналогічні положення закріплені в ст.12 Конвенції про права дитини, а саме: держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

В судовому засіданні судом було заслухано думку дитини:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому виповнилося 7 років, який пояснив, що проживає з батьком в приватному будинку, де в нього є своє кімната, багато іграшок, та все необхідне, а до матері з братиком ходить в гості інколи. До школи, на спортивні тренування з боротьби возить тато, і забирає також. Бажає і надалі проживати з татом.

Суд також приймає до уваги думку представника третьої особи Служби у справах дітей Болградської міської ради Одеської області про відсутність заперечень щодо позовних вимог, та їх згоду на визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 з батьком (а.с.40).

Суд керується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), в якому ВС зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч.4 ст.157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Предметом даного договору є визначення місця проживання та дії з виховання, навчання, догляду за дитиною або поєднаних цих елементів, спрямованих на забезпечення нормального фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Договір укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Дійсно, між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір між батьками щодо здійснення прав та визначення місця проживання дітей, який посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. від 21.12.2022 року у відповідності до ч.4 ст.157 та ст.160 СК України (а.с.59-60).

Тобто сторонами визначено у добровільному порядку місце проживання їхніх спільних дітей, та їхню участь у вихованні дітей на підставі укладеного між ними нотаріально-посвідченого договору.

Таким чином, судом встановлено, що на даний час залишення сина ОСОБА_5 на проживанні та вихованні разом з батьком, а сина ОСОБА_7 з матір`ю не суперечитиме їх інтересам, про це між сторонами наявна домовленість, і таке питання може бути вирішене судом разом з вимогою про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Проте, суд зазначає, що у випадку неналежного виконання батьком ОСОБА_1 або матір`ю ОСОБА_2 покладених на них обов`язків щодо утримання і виховання дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , та порушення умов укладеного між сторонами Договору про визначення місця проживання дітей та участь батьків у їх вихованні, мати або батько дітей мають право звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

А також суд приймає до уваги визнання позовних вимог відповідачем та відсутність заперечень третьої особи, та особливе значення має думка дитини з приводу визначення її місця проживання.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.7, 104 ч.2, 110, 112,113, 160, 171 СК України ст. ст. 4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Болградської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцем с.Страшени, Республіки Молдова, громадянином України та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженкою смт.Тарутине, Болградського району Одеської області, громадянкою України, зареєстрований 15 жовтня 2011 року Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №179 (а.с.10).

Встановити порядок виконання рішення відповідно до якого рішення після набрання ним законної сили є підставою для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та здійснення відмітки в актовому записі про шлюб про його розірвання органом державної реєстрації актів цивільного стану (відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. 115 СК України) зі збереженням прізвища відповідача « ОСОБА_11 ».

Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на проживанні та вихованні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_2 .

Малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити на проживанні та вихованні разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Кодінцева