Справа №752/332/19
Провадження № 2/752/615/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.08.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - - Пастух З.Ф.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору про відступлення прав вимоги частково недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом, уточненим у подальшому, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору про відступлення прав вимоги від 07.06.2010, укладеним між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП БАНК», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки РСL -007/204/2007 від 14.11.2007 недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.03.2018 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі - продажу земельної ділянки та садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

17.08.2018 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до ОСОБА_1 із позовом про визнання вказаних договорів купівлі - продажу недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, посилаючись на укладення 28.05.2010 між відповідачами договору купівлі - продажу кредитного портфелю, внаслідок чого ТОВ «ОТП Факторинг» було продано права вимоги за кредитним договором ML-007/204/2007 року від 14 листопада 2007 року та договором іпотеки PCL-007/204/2007 від 14 листопада 2007 року. Причому предметом договору іпотеки було вказане нерухоме майно. Ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями (висновок Верховного Суду, викладений в Постанові від 16.12.2020 року по справі 461/2900/11). Оскільки оспорюваний договір факторингу укладений щодо зобов`язання, ОСОБА_2 , вираженого в іноземній валюті, відповідно на момент такого укладення в ТОВ «ОТП Факторинг» повинна була бути відповідна ліцензія, яка надає право на здійснення операцій з валютними цінностями. Згідно відповіді Національного банку України №27-0006/26591 від 30.03.2021 року на адвокатський запит №04/03-21 від 04.03.2021 року, генеральні ліцензії/ліцензії на здійснення валютних операцій та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій ТОВ «ОТП Факторинг» не видавалися, відтак ТОВ «ОТП Факторинг не могло набути прав вимоги за валютним кредитом, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що договір про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року укладений між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА», в якості Фактора, та ПАТ «ОТП БАНК», в якості Клієнта, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. є недійсним в частині відступлення вимог за договором іпотеки PCL-007/204/2007 від 14 листопада 2007 року у зв`язку з тим, що: вказаний договір було укладено не одночасно з договором на якій сторони посилаються, як на підставі відступлення права вимоги за основним зобов`язанням; укладення та нотаріальне посвідчення спірного договору суперечить ст. 13-1 Закону «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент його посвідчення); спірний договір було укладено в період дії обмеження і заборони на вчинення відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями по кредитному договору ML-007/204/2007 року від 14 листопада 2007 року, оскільки боржник ОСОБА_2 не є суб`єктом господарювання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.01.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкрите судове засідання.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 14.06.2021, підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідачі в судове засідання явку своїх представників не забезпечили, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином. Подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечують з урахуванням поданих до суду заперечень та доказів на спростування заявлених позивачем вимог.

Третя особа, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Усебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-007/204/2007, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 80000,00 доларів США строком до 14 листопада 2022 року, та одночасно з метою забезпечення належного виконання кредитного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № PCL-007/204/2007 садового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки, що розташована за тією ж адресою, площею 0,0621 га, які належали ОСОБА_4 на праві власності.

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис на підставі договору іпотеки про заборону відчуження об`єкта обтяження садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 6027145), та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , площа 0,0621 га, цільове призначення - ведення садівництва (реєстраційний номер 60227338), які належить ОСОБА_4 .

28.05.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» відповідно до ст.ст. 512, 514,1077-1079, 1082, 1084 був укладений договір купівлі-продажу портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» продає (переуступає) ТОВ «ОТП Факторінг Україна» прав на кредитний портфель, який включає в себе договори, перелік яких міститься в додатку 1 до Договору, що додається у формі витягу, а ТОВ «ОТП Факторінг Україна» приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду, таким чином позивач прийняв на себе зобов`язання за кредитним договором ML-007/204/2007 року від 14 листопада 2007 року, що забезпечений іпотекою, у зв`язку з чим до позивача перейшли всі права ПАТ ОТП Банку щодо вимоги до боржника за кредитним договором ML-007/204/2007 року від 14 листопада 2007 року, що забезпечений іпотекою.

Статтею 4 договору його сторони визначили, що на підтвердження факту передачі кредитного портфелю в момент укладення цього договору продавець зобов`язується передати покупцю кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) покупцю підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами цього договору.

Згідно витягу з додатку №1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28.05.2010 року вбачається, що за даним договором, в тому числі, було відступлено (передано) право грошової вимоги до позивача за кредитним договором ML-007/204/2007 року від 14 листопада 2007 року, що забезпечений іпотекою.

07 червня 2010 року між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА», в якості Фактора, та ПАТ «ОТП БАНК» було укладено договір про відступлення прав вимоги відповідно до умов договору клієнт передає, а фактор приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитним договором і розмірі заборгованості за кредитним договором, що забезпечений іпотекою за договором іпотеки PCL-007/204/2007 від 14 листопада 2007 року

Згідно умов договору клієнт передає та відступає фактору сукупність прав належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи , але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно. За цим договором до фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується «Іпотекодержатель», «Заставодержатель» у зобов`язаннях, які виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі і на умовах , що існують на момент набрання чинності цим Договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки/застави).

22 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі-продажу садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 144 та земельної ділянки, що розташована за тією ж адресою і зареєстровано в реєстрі за № 147, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.

12 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу спірних садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 .

12 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки вказаних садового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 359, № 360, № 361.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в державний реєстр іпотек внесено запис про іпотеку нерухомого майна ОСОБА_4 спірний садовий будинок та спірну земельну ділянку, на підставі договору відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстраційним № 6027395, де іпотекодержателем на підставі договору про відступлення права вимоги значиться ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Постановою Київського апеляційного судуд від 18 червня 2020 року визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_2 , укладений 22 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованим в реєстрі за № 144, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0, 0621 га, кадастровий номер :66:506:0008, що розташована по АДРЕСА_4 , укладений 22 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованим в реєстрі за № 147, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А

Звертаючись до суду із даним позовом позивач просила визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 07.06.2010, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП БАНК», в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки PCL - 007/204/2007 від 14.11.2007, вказуючи на те, що договір в частині його оскарження було укладено не одночасно з договором на якій сторони посилаються, як на підставі відступлення права вимоги за основним зобов`язанням; укладення та нотаріальне посвідчення спірного договору суперечить ст. 13-1 Закону «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент його посвідчення); спірний договір було укладено в період дії обмеження і заборони на вчинення відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями по кредитному договору ML-007/204/2007 року від 14 листопада 2007 року, оскільки боржник ОСОБА_2 не являється суб`єктом господарювання.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до відповіді НБУ, 03.12.2009 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та додаток до нього. Відповідно до пункту 1.6 розділу 1 Положення про внесення інформації щодо фінансових компаній до Державного реєстру фінансових установ та встановлення вимог до облікової та реєструючої системи фінансових компаній, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 05.12.2003 № 152, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за №1252/8573 фінансові компанії мали можливість надавати виключно ті фінансові послуги, які зазначені в додатку до Свідоцтва та надання яких не потребувало отримання відповідного дозволу/ліцензії. Згідно з додатком до виданого Свідоцтва ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право надавати фінансові послуги, зокрема, послуги з факторингу, відступлення прав вимоги.

У частині першій статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» було вказано вичерпний перелік фінансових послуг, що потребували отримання ліцензії.

При цьому, надання послуг з факторингу не потребувало додаткового отримання ліцензії.

Відповідно до викладеного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» станом на 14.11.2007 мало право надавати послуги з факторингу на підставі Свідоцтва та додатку до нього. В подальшому, згідно із розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20.08.2015 № 2023 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було виключено з Реєстру.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема, положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203ЦК України зумовлює його недійсність.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина другастатті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). (пункти 50-62 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/968/16).

Суд вважає, що право вимоги за договором іпотеки, укладеним між банком та ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» на підставі договору від 07.06.2010 року.

Ураховуючи те, що відповідачами під час укладання спірного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину в частині його оскарження позивачем, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, суд вважає, що правових підстав для визнання в судовому порядку недійсним договору про відступлення прав вимоги в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки від 14.11.2007.

Крім того, варто вказати на те, що відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 вказаного закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Оскільки нормами ЦК України та зазначеного закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, суд вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що згідно з додатком до виданого Свідоцтва ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право надавати фінансові послуги, зокрема, послуги з факторингу.

У частині першій статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» було вказано вичерпний перелік фінансових послуг, що потребували отримання ліцензії. При цьому, надання послуг з факторингу не потребувало додаткового отримання ліцензії, вказане вбачається з відповіді НБУ № 18-0006/69315.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з положеннями статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент спірних правовідносин (втрата чинності від 07.02.2019 року, підстава -2473-VIII) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Отже, наявність ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, при цьому право вимоги за договором іпотеки PCL -007/204/2007 від 14.11.2007, яке перейшло до ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» за договором відступлення прав вимоги, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2019 року в справі №757/44011/15-ц зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин».

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі №755/12702/16-ц вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові від 27 травня 2021 року у справі № 752/22843/17 Верховний Суд зазначив, що "на час укладення оспорюваних договорів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи. Реєстрація ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фінансової установи, а не банку, не унеможливлює укладення договору про відступлення права вимоги».

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору про відступлення прав вимог з підстав зазначених позивачем.

На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, що свідчать про недійсність оспорюваного правочину, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору про відступлення прав вимоги частково недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя