Провадження № 22-ц/811/3274/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Мірошнікова П.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з ПАТ «Державний ощадний Банк» майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у формі реальних збитків в розмірі 200 000,00 грн., інфляційні нарахування в розмірі 334 000,00 грн. і моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн. (том 1 а.с. 154-155)

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що згідно вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 ОСОБА_3 , перебуваючи в період з 2000 до 17.12.2014 на посаді завідувача ТВБВ №10013/0332 м. Львів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, у власних інтересах, з корисливих мотивів, з метою привласнення грошових коштів, за які вона несла повну матеріальну відповідальність, заволоділа грошовими коштами позивача на загальну суму 200 000,00 грн. і дана подія мала місце саме 22.11.2012, коли ОСОБА_3 , уклавши з позивачем від імені банку договір, в дійсності не внесла відомості про внесені ним кошти в автоматизовану електронну систему банку, а їх використала на власні потреби. Укладенням договору від 17.12.2013 ОСОБА_3 лише приховала факт своєї злочинної діяльності. Вказані факти встановив Личаківський районний суд м. Львова, що відобразив у вироку від 04.03.2019 і ці факти, як преюдиційні, не підлягають доказуванню.

Відтак кримінальним праовпорушенням, що вчинене ОСОБА_3 , позивачу завдано шкоду, яка підлягає стягненню з банку, оскільки така завдана його працівником при виконанні трудових обов`язків.

З посиланням на Конституцію України, ст.ст. 22, 179, 190, 192, 1166, 1172, 1192 ЦК України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закон України «Про індексацію грошових коштів населення» просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, яка складається із реальних збитків в розмірі 200000 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 66481,59 грн., моральної шкоди 30 000 грн., що в загальному становить 296481,59 гривень.

В решті в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4 908,64 грн.

Рішення суду оскаржили сторони, а саме позивач ОСОБА_1 та відповідач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд безпідставно застосував наслідки спливу позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки на такі вимоги не поширюються наслідки спливу позовної давності, бо в даному випадку нарахований індекс інфляції нерозривно пов`язаний з визначенням повного обсягу шкоди, завдання якої встановлено вироком суду від 04.03.2019. Така позиція викладена у висновку Верховного Суду від16.05.2018 по справі №662/658/15-ц.

Вирішуючи спір в частині стягнення 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, суд з врахуванням вимог розумності та справедливості вважав, що такий розмір буде відповідати обставинам справи та буде співмірним із понесеними моральними стражданнями. Проте, суд не врахував, що починаючи з 2014 року позивач змушений захищати своє право на поверненя свого внесеного вкладу. З цього часу він позбавлений можливості користуватись власними коштами і змушений затрачати час і моральні зусилля для захисту своїх прав в суді, як під час розгляду кримінального провадження, так і під час розгляду даної справи. Вказані обставини завдають значних душевних страждань. Тому належним і обгрунтованим розміром моральної шкоди є заявлена сума в 70 000,00 грн.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову, та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» зазначає, що із тривалим розглядом кримінальних проваджень відносно ОСОБА_3 , що відбувався близько 5 років, Банк самостійно частково відшкодував на рахунок ОСОБА_1 186 000, 00 грн. майнової шкоди, суму якої на момент виплати вважав обгрунтованою, не очікуючи ухвалення вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к. Факт зарахування Банком 186 000,00 грн. на рахунок ОСОБА_1 підтверджено меморіальним ордером від 17.02.2014 №53403420, копію якого 25.02.2020 надано Личаківському районному суду м. Львова, разом із відзивом Банку від 24.02.2020 №19/7-04/243 на позовну заяву ОСОБА_1 . Оригінали документів щодо виплати 186 000,00 грн. вилучені в Банку в процесі досудового розслідування та знаходяться у кримінальній справі №463/1581/16-к.

Потерпілий ОСОБА_1 не скористався правом пред`явити позовну вимогу про стягнення невідшкодованої частини майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у сумі 14 000,00 грн. 00=14000), тому позовна вимога про стягнення первинного розміру майнової шкоди 200 000, 00 грн не підлягає до задоволення.

Висновок суду про те, що виплачена Банком сума 186 000,00 грн. не стосується доведеного обвинувачення про заволодіння коштами позивача у розмірі 200 000 грн, є необгрунтованим та не відповідає преюдиційним обставинам, які встановлені у вирокуЛичаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к.

Зокрема, у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 27.07.2021 міститься переоцінка та непогодження із преюдиційними обставинами, наново досліджено письмові докази кримінальної справи №463/1581/16-к, а саме підроблені депозитні договори від 17.12.2013 №7870385 на суму вкладу 186 000,00 грн., від 17.12.2013 №1230450 на суму вкладу 200 000,00 грн., від 22.11.2012 №355 на суму вкладу 270 752,00 грн., на підставі яких зроблено новий висновок, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 від 02.07.2015 стосувалося лише розслідування факту заволодіння ОСОБА_3 грошовими коштами ОСОБА_1 в сумі 200 000,00 грн. згідно договору від 17.12.2013 №1230450.

Натомість, згідно вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к, 22.11.2012 ОСОБА_3 повторно роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику ОСОБА_1 , а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скориставшись своїм службовим становищем взяла з каси банку грошові кошти ОСОБА_1 на загальну суму 200 000,00 грн.

Тобто, фактів заволодіння ОСОБА_3 грошовими коштами потерпілого ОСОБА_1 після 22.11.2012, у тому числі під виглядом укладення підробленого депозитного договору від 17.12.2013 №1230450 на суму вкладу 200 000,00 грн. у вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 р. у справі №463/1581/16-к не встановлено.

Тексти депозитних договорів від 22.11.2012 №355, від 17.12.2013 №7870385 та від 17.12.2013 №1230450 були підроблені засудженою ОСОБА_3 виключно з метою приховання факту привласнення нею з каси Банку по рахунку потерпілого ОСОБА_1 200 000,00 грн., що мало місце 22.11.2012.

Крім цього, в оскаржуваному рішенні не враховано преюдиційних обставин, які встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2015 у справі №463/2152/14-ц.

Зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2015 у справі №463/2152/14-ц. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про стягнення неповернутого банківського вкладу та процентів, задоволено зустрічний позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про визнання нікчемним депозитного договору від 17.12.2013 №1230450 на суму вкладу 200 000,00 грн.

Зазначеним рішенням встановлено, що позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції ствердив, що кошти згідно договору від 17.12.2013 №1230450 на вклад «Депозитний» ним фактично не вносились, вклад в розмірі 200 000,00 грн. знаходився на іншому банківському рахунку, кошти з якого ОСОБА_3 обіцяла перерахувати на інший рахунок після підписання ним договору від 17.12.2013.

Цим іншим банківським рахунком, із врахуванням встановлених у вироку від 04.03.2019 обставин, слід вважати депозитний договір від 22.11.2012 №355 на суму вкладу 270 752,00 грн., який також, як зазначено у вироку, був підроблений засудженою ОСОБА_3 з метою укриття привласнення з каси Банку 200 000,00 грн. по рахунку потерпілого ОСОБА_1 , що мало місце 22.11.2012.

Таким чином, у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 27.07.2021 надано неправильну оцінку доказів, не враховано преюдиційних обставин, які встановлені у вироку Личаківського районного суджу м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к та у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2015 у справі №463/2152/14-ц, зокрема, суд вдався до переоцінки преюдиційних обставин та до безпосереднього дослідження матеріалів кримінальної справи №463/1581/16-к, на підставі яких було ухвалено зазначений вирок.

Також вважає, що оскаржуване рішення в частині відшкодування немайнової (моральної) шкоди у розмірі 30 000,00 грн. ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права та не відповідає обставинам справи.

Зазначає, що у даній справі не зібрано жодного письмового доказу, який би свідчив про факт заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру, у тому числі вироком Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к не встановлено факту заподіяння потерпілому немайнової шкоди.

За відсутності таких доказів, у суду першої інстанції не було підстав ні для повного, ні для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи, те, що 17.02.2014 Банком добровільно відшкодовано 186 000,00 грн. заподіяної ОСОБА_1 майнової шкоди, у суду першої інстанції не було жодних підстав покликатись на тривалість бездіяльності відповідача щодо невиплати майнового відшкодування.

Таким чином, суд першої інстанції грубо порушив вимоги ст. 23, 1167, 1177 ЦК України, не з`ясував які є докази понесеної позивачем моральної шкоди, у чому така шкода полягає та чим вона спричинена, а також якими доказами підтверджується розрахунок її розміру, внаслідок чого ухвалено незаконне рішення про стягнення АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 30 000 грн. моральної шкоди.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року скасувати та постановити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Вирішити питання судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , представник відповідача Акціонерне товариство «Ощадбанк» висловився у запереченні доводів апеляційної скарги. Вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та безпідставною, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27.07.2021 в частині застосування позовної давності, законним та та обгрунтованим, таким, що узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №916/1324/18. Також Банк повністю заперечує наявність підстав для стягнення на користь позивача ОСОБА_1 немайнової (моральної ) шкоди.

Просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення в частині відмовлених позовних вимог без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Ощадбанк» та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги позивача ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вироком суду підтверджено заволодіння третьою особою ОСОБА_3 саме коштами у розмірі 200 000 грн., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Суд врахував, що жодних доказів того, що сплачені відповідачем кошти в добровільному порядку в розмірі 186000 грн. стосуються саме доведеного обвинувачення про заволодіння коштами позивача у розмірі 200 000 грн., відповідач не надав.

Вирішуючи питання про стягнення інфляційних втрат, суд з врахуванням диспозитивності цивільного процесу та уточнених позовних вимог, дійшов висновку про стягнення інфляційних втрат в межах строку позовної давності в сумі 66 481,59 грн. за період з 05.12.2016 по 30.09.2021. В стягненні інфляційних нарахувань за період з грудня 2012 року по 05.12.2016 суд відмови в у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 30 000, 00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір буде відповідати обставинам справи та буде співмірним із понесеними моральними стражданнями.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 161, ч. 4 ст. 161 КК України. Вироком встановлено, що вона, перебуваючи в період з 2000 року до 17.02.2014 на посаді завідувача ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення №10012/0289 м. Львів (І тип) Філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Львів, вул. Медової Печери, 39, будучи службовою особою наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, у власних інтересах, з корисливих мотивів, з метою привласнення грошових коштів та валюти вкладників даного відділення, за які вона несла повну матеріальну відповідальність та які перебували у її віданні, шляхом вчинення службового підроблення, яке полягало у внесенні в період з 2000 року до моменту звільнення до договорів про вклад депозитний та касових документів завідомо неправдивих відомостей про відкриття банківських депозитних рахунків та внесення на них грошових коштів вкладників банку, заволоділа грошовими коштами вкладників банківської установи шляхом зловживання своїм службовим становищем.

Серед іншого, у вироку зазначено, що 22.11.2012 ОСОБА_3 , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення №10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул.Медової Печери, 39, діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення ОСОБА_1 , які потерпілий мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику ОСОБА_1 після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти ОСОБА_1 у великих розмірах на загальну суму 200 000 гривень, які в подальшому використала на власні потреби.

Згідно із змістом вироку, допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях свою вину визнала повністю та пояснила, що в період з 2000 року до 17.02.2014 працювала на посаді завідувача ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення №10012/0289 м. Львів (І тип) Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Львів, вул.Медової Печери, 39, була службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями. В той час її син потрапив в автокатастрофу, був у дуже важкому стані і сім`я несла значні грошові витрати. Перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, вона дійсно використала своє службове становище і шляхом підроблення документів привласнювала грошові кошти вкладників банку. За спливом часу не пригадує точні дати та суми привласнених коштів, але на час ознайомлення з обвинувальними актами всі викладені обставини, в тому числі час події та суми відповідали фактичним обставинам, які встановлені саме з її записів, оскільки вона сприяла слідству.

ОСОБА_1 у даному кримінальному провадженні визнаний потерпілим.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, заподіяння майнової шкоди позивачу ОСОБА_1 внаслідок вчинення злочину ОСОБА_3 встановлено судом у кримінальному провадженні та не підлягає доказуванню в ході розгляду цієї цивільної справи.

Преюдиціальним фактом, який встановлюється вироком у кримінальній справі, є факт прийняття в касі банку готівки від вкладників та видача їм документів про оформлення договору банківського вкладу і про прийняття коштів.

З оглянутих судом першої інстанції в судовому засіданні матеріалів кримінальних проваджень №0002038, №0001780, №0000840, №0000824 про обвинувачення ОСОБА_3 у справі №1-кп/463/26/19, встановлено, що 22 листопада 2012 року складено договір №355 від між ВАТ «Ощадбанк» та позивачем на суму 270752 грн. (т. 10 а.с. 14-15).

Крім цього, 17 грудня 2013 року складено договір між ВАТ «Ощадбанк» та позивачем ОСОБА_1 на суму 200 000 грн., що підтверджується договором №1230450, про що виготовлена квитанція №1230450 про внесення коштів в розмірі 200 000 грн. (т. 10, а.с. 16, 17).

Також, 17 грудня 2013 року складено договір між ВАТ «Ощадбанк» та позивачем ОСОБА_3 на суму 186 000 грн., що підтверджується договором №7870385, про що виготовлена квитанція №7870385 про внесення коштів в розмірі 186 000 грн. (т. 7, а.с. 127, 128).

В матеріалах кримінального провадження також наявна розписка, акт та меморіальний ордер про виявлення нестачі, а також заява про дострокове розірвання договору банківського вкладу (т. 7, а.с.124-127, 130).

Як вбачається із меморіального ордеру від 17 лютого 2014 року, банк добровільно повернув позивачу кошти в розмірі 186 000 грн., як нестачу за вкладними операціями ОСОБА_1 (т. 7, а.с.125).

Разом з тим, як вбачається із матеріалів цього ж кримінального провадження, лише 02.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до поліції із заявою про заволодіння ОСОБА_3 його грошовими коштами у сумі 200 000 грн. згідно договору №1230450 і саме за цим зверненням зареєстровано кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України, проведено розслідування та постановлено вирок суду, згідно якого третю особу ОСОБА_3 визнано винуватою у заволодіння цими коштами (т. 10, а.с. 11).

Водночас, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року визнано нікчемним договір №1230450 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи від 17.12.2013 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 .

Правова позиція щодо належного способу захисту вкладника банку у разі викрадення вкладу працівником банку викладена у постанові Верховного Суду України № 6-352цс16 від 08.04.2016 року, відповідно до якої після того, як вкладник на підставі договору банківського вкладу передав гроші уповноваженій особі банку, власником грошей став банк, а тому в разі їх викрадення шкоду завдано банку, а не вкладнику. Вкладник повинен вимагати від банку не відшкодування шкоди, а виконання обов`язку за договором банківського вкладу повернення суми вкладу та процентів за користування ним.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («НеждетСахін і ПеріханШахін проти Туреччини» (NejdetSahinandPerihanSahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Розглядаючи справу, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що майнову шкоду завдано позивачу внаслідок неправомірних дій посадової особи Банку, спрямованих на заволодіння грошовими коштами. Зазначена вище посадова особа перебувала з АТ «Ощадбанк» у трудових відносинах, діяла в робочий час у приміщенні Банку та від імені Банку, неналежним чином виконувала свої службові обов`язки, а саме, 22.11.2012 роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику ОСОБА_1 , після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, скріпила її власним підписом, скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходились у власності банку після закінчення дії договору №355 від 22 листопада 2012 року та не були зараховані на рахунок, відкритий на виконання договору №1230450 згідно квитанції №1230450 про внесення коштів в розмірі 200 000 грн.

Визнання договору №1230450 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи від 17.12.2013, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 нікчемним, позбавило ОСОБА_1 можливості права на захист та повернення грошових коштів.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування банком шкоди позивачу, завданої неправомірними діями працівника відповідача, є обґрунтованими.

Мотиви апеляційної скарги про те, що у зв`язку з тривалим розглядом кримінальних проваджень відносно ОСОБА_3 , що відбувався близько 5 років, Банк самостійно частково відшкодував на рахунок ОСОБА_1 186 000, 00 грн. майнової шкоди, суму якої на момент виплати вважав обгрунтованою, не очікуючи ухвалення вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к, факт зарахування Банком 186 000,00 грн. на рахунок ОСОБА_1 підтверджено меморіальним ордером від 17.02.2014 №53403420, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки за змістом вказаного меморіального ордеру нестача була за вкладними операціями (вклад №65231513 від 17.02.2014), який не досліджувався в кримінальному провадженні.

Тобто, сума яка була повернута ОСОБА_1 стосується іншої суми вкладу, відмінної від доведеного обвинувачення про заволодіння ОСОБА_3 коштами позивача у розмірі 200 000,00 грн.

Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належали ОСОБА_1 на праві власності, не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею цієї Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Звертаючись у грудні 2019 року до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 просив відшкодувати матеріальну шкоду відповідно до ст.1192 ЦК з тих підстав, що реальна вартість втрачених коштів з 2013 року до моменту звернення з позовом у 2019 році та протягом часу розгляду справи значно збільшилася, а також він був позбавлений протягом тривалого часу права розпорядження належними йому грошовими коштами.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно достатті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Враховуючи положення частини третьої статті 22 ЦК України, якою закріплено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, а також аналізуючи зміст частини другоїстатті 1192 ЦК України щодо реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, необхідно дійти висновку, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду (грошові кошти), завдану їхнім працівником з урахуванням установленого індексу інфляції.

Таким чином, завдані ОСОБА_1 збитки є її втратами, які за розміром є більшими, ніж сума банківського вкладу, оскільки купівельна вартість коштів зменшилась. З огляду на викладене, у конкретній справі обсяг збитку ОСОБА_1 необхідно визначити з урахуванням установленого індексу інфляції.

Враховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування частини другої статті 1192 ЦК України до спірних правовідносин.

Разом тим, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи та закон який їх регулює, однак дійшов помилкового висновку щодо періоду часу за який необхідно провести нарахування інфляційних втрат.

Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.

З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат.

Так, вироком Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року, який набрав законної сили 04.04.2019 встановлено, що 22.11.2012 ОСОБА_3 протиправно привласнила чуже майно, яке перебувало у її віданні, чим спричинила позивачу майнову коду у сумі 200 000,00 грн, а тому саме з цього моменту майно (гроші) вважаються втраченими.

Враховуючи принцип відшкодування шкоди у повному обсязі, встановлений ч.1ст.1166 ЦК України належна до стягнення сума 200 000,00 грн. має бути проіндексована до часу вирішення спору по суті, тобто на час винесення рішення судом першої інстанції.

Однак, враховуючи межі позовних вимоги в означеній частині, з відповідача підлягає стягненню 64 620 грн. інфляційних втрат, розрахований за період з 05.12.2016 по 30.09.2020. (том 1 а.с. 154-155). В той час, як суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та вирішив про стягнення інфляційних втрат за період з 05.12.2016 по 30.09.2021.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою ст. 11 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених цією статтею цього Кодексу, яка визначає, що цивільні права та обов`язки виникають не лише на підставі договорів й інших правочинів, а й у зв`язку з завданням майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та на підставі інших юридичних фактів.

Отже, завдання майнової і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

На позивача покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, №15123/03, &45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Станков проти Болгарії, №68490/01, &62, ЄСПЛ, 12.07.2007).

Судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 був клієнтом АТ «Державний ощадний банк України». Як ствердив позивач, передаючи в депозит Банку власні кошти, вважав, що буде мати гарантію їх повернення з відсотками. Однак, після вчинення злочину ОСОБА_3 , Банк відмовився повернути кошти, відтак позивач був позбавлений ними користуватись. Змушений був затрачати час і моральні зусилля для захисту своїх прав в суді.

Тобто судом встановлено, що моральна шкода позивача полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Із урахуванням встановлених у цій справі обставин, колегія суддів вважає, що у зв`язку із заподіянням позивачу страждань, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, необхідно зменшити до 10 000 грн. Зазначений розмір відшкодування моральної шкоди є таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року у даній справі необхідно змінити у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, в частині визначення розміру коштів, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у відшкодування інфляційних втрат та моральної шкоди, а також в частині вирішення питання про розподіл судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та у зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача вдохід держави необхідно стягнути 2746, 20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. Суд першої інстанції в достатній мірі не врахував, що позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував, а тому такий не міг бути стягнутий на його користь.

Щодо вимог апеляційної скарги АТ «Ощадбанк» про стягнення за ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» 4447, 22 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, то така вимога до задоволення не підлягає, оскільки, як зазначалось вище позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст.374,376,382,383,384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та апеляційну каргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року в частині стягнення інфляційних втрат, моральної шкоди та судових витрат змінити, виклавши абзац другий та четвертий резолютивної частини рішення в такій редакції:

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, яка складається із реальних збитків в розмірі 200 000 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 64 620 грн, моральної шкоди 10 000 грн., що в загальному становить 274 620 (двісті сімдесят чотири тисячі шістсот двадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» України в дохід держави 2746 (дві тисячі сімсот сорок шість) гривень 20 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк