справа № 208/8711/20
№ провадження 2/208/841/22
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.

За участю: секретаря судового засідання Задьори В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням»,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Заводського районного суду м. Дніпродзержинська звернулись позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням», в якій просять:

- визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі.

Позиція позивачів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначають, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У вище зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак, останній не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2018 року по теперішній час. Витрати за комунальні послуги сплачуються позивачами. Позивачі стверджують, що угоду про безоплатне чи платне користування житловим приміщенням не укладали. Відповідач не має наміру за власним бажанням здійснювати зміну реєстрації свого постійного місця проживання. Це змушує позивачів звернутися до суду за захистом своїх житлових прав та законних інтересів. Збереження за відповідачем права користування квартирою та реєстрація постійного місця проживання відповідача в квартирі, без належного виконання своїх обов`язків по утриманню житла та сплаті житлово-комунальних послуг створює позивачам істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, суперечить її законним інтересам.

Позиція відповідача.

Відповідач, ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними.

Крім того 25.06.2021 року Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» були задоволені. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Не погоджуючись з цим рішенням Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про скасування заочного рішення в якому виклав свою позицію, щодо позовних вимог, викладених в позовній заяві, позов не визнав, посилався на Акт про перешкоду в користуванні житловим приміщенням від 01.10.2020 року, який він склав особисто, та який був підписаний свідками, в якому він вказав, що позивачі не дають йому можливості користуватись спірною квартирою, додав до своєї заяви квитанції про нарахування комунальних платежів та довідку з якої вбачається, що він зареєстрований в спірній квартирі, вважав, що позивачі ввели суд в оману вказавши, що він більш ніж 6 місяців не користувався спірною квартирою, він туди з`являвся постійно та отримував поштову кореспонденцію, але позивачі чинили перешкоди йому в користуванні спірною житловою площею та вигнали його, а він не має іншого місця мешкання, тому просив суд скасувати заочне рішення від 25.06.2021 року та з урахуванням викладеного в заяві відмовити у задоволенні позовних вимог та витрати покласти на позивачів.

Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи.

18 грудня 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

18.12.2020 року протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями, справу передано в провадження судді Івченко Т.П.

25.01.2021 року Ухвалою по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

17.03.2021 року Адвокат Поршик М.В., який діє в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , користуючись своїм правом подав заяву в якій прохав розглянути справу без участі позивачів та представника позивачів, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

25.06.2021 року Ухвалою визначено проводить заочний розгляд справи.

25.06.2021 року Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» були задоволені. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

13.08.2021 року до суду через канцелярію суду надійшла від відповідача ОСОБА_3 заява про скасування заочного рішення.

13.08.2021 року протоколом передачі справи раніше визначеному судді, заяву передано в провадження судді Івченко Т.П.

16.08.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська по заяві про перегляд заочного рішення відкрито провадження та заяву призначено до розгляду.

01.10.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» від 25.06.2021 року було скасовано та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

13.10.2021 року протоколом розподілу справи між суддями після скасування заочного рішення, справу передано в провадження судді Івченко Т.П.

Розгляд справи було призначено на 11.10.2021 рік, 19.11.2021 рік, 11.01.2022 рік та 29.04.2022 рік про що учасники справи були повідомлені належним чином, на підтвердження цього в матеріалах справи є розписки написані власноруч адвокатом Відповідача, довідки про доставлення СМС повідомлень та направлення на останню відому адресу сторін повісток-повідомлень.

18.11.2021 року через канцелярію суду надійшла заява від адвоката Відповідача, в якій він просив розглянуть справи без їх участі.

Позивачі про час, місце та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, але в судове засідання не з`явились, оскільки раніше ними було подано заяву про розгляд справи без їх участі, суд прийшов висновку про розгляд справи без участі сторін на підставі наданих доказів.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідач будучи повідомленим належним чином про розгляд справи відносно нього, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини встановлені судом.

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 грудня 2011 року № 5/668-р на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 5).

Як вбачається з довідки про реєстрацію та склад сім`ї від 17 грудня 2020 року № 3/15754У у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані дві особи, а саме: відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які є братом та матір`ю квартиронаймача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

Відповідно до Акту про не проживання від 02 грудня 2020 рік № 357, виданого затвердженого директором КП КМР УКО ЖФ Т.І.Щебетовою та підписаного членами комісії та свідками мешканцями будинку, Відповідач, ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2018 року (а.с. 7).

З наданого Відповідачем Акту про перешкоди у користуванні житловим приміщенням від 01.10.2020 року, який підписаний і складений самим Відповідачем ОСОБА_3 , він вказав, що йому власники квартири АДРЕСА_1 , позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 умисно перешкоджають у користуванні житловим приміщенням (а.с.61).

Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивачів на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, що виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час.

Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 довели, що квартира АДРЕСА_1 , належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 грудня 2011 року № 5/668-р.

З 2018 року відповідач ОСОБА_3 за адресою реєстрації не проживає, що підтверджується актом про не проживання від 02 грудня 2020 рік № 357, виданого затвердженого директором КП КМР УКО ЖФ Т.І.Щебетовою та підписаного членами комісії та свідками мешканцями будинку та не спростовувалось самим Відповідачем у заяві про скасування заочного рішення.

Крім того Відповідачем надано Акт про перешкоди у користуванні житловим приміщенням від 01.10.2020 року, який підписаний і складений самим Відповідачем ОСОБА_3 , в якому він вказав, що йому власники квартири АДРЕСА_1 , позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 умисно перешкоджають у користуванні житловим приміщенням та в Акті стоять підписи жильців будинку АДРЕСА_2 з заначенням ПІБ та номерів квартир де вони мешкають, але цей Акт ніким не посвідчений та не затверджений, до акту не додані документи, які б посвідчували підписи жильців залишених в цьому акті.

Відповідно до ч. 7 наведеної статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст.13 ЦПК України це не є обов`язком суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що Відповідачем не доведено факту що Відповідачу чинились перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391ЦКУкраїни. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, зазначені позивачами обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, є підтвердженими. Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога підлягає задоволенню.

Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц, зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

«Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)».

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим в спірній квартирі та не проживаючи в ній, не розділяє з позивачами тягар її утримання, не виконує свої обов`язки по сплаті за житлово-комунальних послуг, що створює позивачам істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, та суперечать їх законним інтересам, адже відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені стороною позивача вимоги, щодо визнання ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 має бути стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі - 840 (вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 - суму сплаченого судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Строни:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Івченко Т. П.