Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.07.2022 Справа №607/8706/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

за участю присяжних Зелінського В. М.,

Карпи О. В.,

за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М.,

прокурора Житовецької О. Я.,

особи щодо якої розглядається питання,

пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_1 ,

опікуна ОСОБА_2 ,

представника КНП «ТОКПЛ» ТОР,

лікаря-психіатра Сулько О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за заявою генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР Шкробота Володимира Васильовича про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку для надання психіатричної допомоги, -

УСТАНОВИВ :

Керівник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Шкробот В.В. звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, у примусовому порядку без його згоди.

В обґрунтування вимог представник психіатричного закладу посилається на те, що 11.07.2022 ОСОБА_1 поступив в психіатричне відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР. Після огляду лікар-психіатр дійшов висновку про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. Вказані обставини також підтвердженні висновком комісії лікарів-психіатрів. ОСОБА_1 відмовляється від госпіталізації.

Посилаючись на наведене, просить задовольнити заяву.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

У судовому засіданні лікар психіатр просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки гострого стану хвороби станом на даний час у ОСОБА_1 немає.

ОСОБА_1 заперечив щодо його госпіталізації, з метою лікування, вказав, що почуває себе вже краще, оскільки приймає лікарські засоби.

Опікун ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала заяву про примусово госпіталізацію та просила госпіталізувати ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку для надання психіатричної допомоги

Прокурор у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви. Зазначила, що у судовому засіданні не підтверджено факт необхідності примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Судом встановлено, що 11.07.2022 ОСОБА_1 був доставлена у психіатричне відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, з діагнозом: параноїдна шизофренія. Безперервний перебіг, стабільний змішаний дефект психіки.. Після огляду лікар-психіатр Бойчак О.Л. дійшов висновку про необхідність її госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявність у неї психічного розладу та погіршення психічного стану, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби.

Підставою для висновку про необхідність примусової госпіталізації були відомості, які надійшли від його сестри ОСОБА_3 .

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає психічним захворюванням з 2002 року, під час навчання в інституті з`явились неадекватності в поведінці став замкнутим, усамітнювався. Відмовлявся від обстеження у лікаря-психіатра. З плином часу наростав дефект в емоційно-вольовій сфері почав стверджувати, що за ним слідкують, хочуть отруїти, хтось прослуховує його телефон, проявляв агресію до сестри. Згідно рішення суду опікуном ОСОБА_1 є його сестра ОСОБА_2 . Неодноразово обстежувався та лікувався в умовах 7 психіатричного відділення «КНП «ТОКПЛ» ТОР. Останній раз перебував на лікуванні в 7 псих. відділенні з 11.03.2020 по 17.03.2020. Дана госпіталізація пов`язана із плановим лікуванням.

Після огляду ОСОБА_1 , комісія лікарів прийшла до висновку, що останній потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусову порядку без його усвідомленої згоди, оскільки він страждає на тяжкий психічний розлад, діагноз параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, стабільний змішаний дефект психіки внаслідок якого вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для оточуючих, його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Визнаний судом недієздатним). Може бути завдана суттєва шкода його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2014 року вирішено визнати ОСОБА_1 недієздатним, встановити на ним опіку та призначити опікуном ОСОБА_3 .

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що заява представника психіатричного закладу не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону, психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду ві 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18).

Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

б) що в разі особа, чи є психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.

При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішення не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг).

Суд наголошує, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а у судовому засіданні встановлено, та підтверджено лікарем-психіатром, що ОСОБА_1 не потребує примусової госпіталізації до медичного закладу, оскільки можливим є продовження лікування у домашніх умовах. Окрім цього, ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що почувається вже краще.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, посилається на презумпцію психічного здоров`я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання.

Таким чином, за результатами розгляду справи, судом не встановлено обставин, які б вказували на те, що поведінка ОСОБА_1 є небезпечною для нього самого та оточуючих, а тому не має підстав застосувати до ОСОБА_1 такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про відсутність передбачених законом підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу, а тому у задоволенні заяви генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 259, 263, 265, 268, 339-342, 354,355 ЦПК України, Законом України "Про психіатричну допомогу", суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР Шкробота Володимира Васильовича про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку для надання психіатричної допомоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_4

ОСОБА_5 . Карпа

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич