ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І.,Лобова О.А.,

за участі секретаря: Боштенко В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Харківської міської ради, ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2021 року , ухваленого у складі головуючого судді Крівцова Д..А., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є наймачем квартири. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який приблизно 20 років в ній не проживає, не сплачує комунальні послуги. Перешкод відповідачу в проживанні у квартирі позивач та треті особи не чинили, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання.

Тож, позивач просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , який зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила третя особа Харківська міська рада .

Скарга мотивована тим, що вказане рішення може суттєво вплинути на права та обов`язки Харківської міської ради щодо здійснення контролю за використанням і збереженням житлового фонду. Скаржник вважає , що вказане рішення є незаконним , необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт просить скасувати рішення Московського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2021 року , ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суд не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30.09.2019, за адресою квартири зареєстровані позивач, відповідач та треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .. Квартира належить на праві власності територіальній громаді м. Харкова та мешканцями не приватизована.

В 1994 відповідач разом з його матір`ю добровільно залишили квартиру та з того часу в ній не проживають. Відповідачу та його матері ніхто не перешкоджав в проживанні в квартирі.

ОСОБА_5 надала пояснення у яких зазначала , що вона проживала в Квартирі з 1970 по 1989 роки. З 1989року вона буває в квартирі 2-3 рази на місяць. Відповідач не проживає в квартирі приблизно з 1994 року. Після 1994 року відповідач декілька разів приїжджав до квартири в гості на декілька годин. Останній раз вона бачила відповідача в квартирі приблизно в 2000 році. Відповідачу ніхто не перешкоджав проживати в квартирі. Після того, як відповідач з матір`ю залишив квартиру, він до квартири заселитись не намагався. Речі відповідача в квартирі відсутні.

Як вказує ОСОБА_4 у своїх поясненнях відповідач в квартирі не проживає з 1994 року та з того часу до квартири не приходив, крім одного разу, коли в 2000 році позичив кошти. Ні свідок, ні інші мешканці квартири не перешкоджали відповідачу в проживанні в квартирі. Відповідач з дружиною в 1994 році добровільно залишили квартиру.

Згідно довідок Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області від 14.01.2014року та 20.06.2014 року, відповідач проживає на території вказаної сільської ради за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідачу за вказаною адресою також направлялась судова повістка про виклик до суду на 12.08.2021 року, яка була отримана адресатом, проте в судове засідання відповідач не з`явився.

Відповідно до довідки Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області від 09.02.2021року, заяви та повідомлення від відповідача стосовно перешкоджання його проживанню в квартирі, не надходили.

Відповідно до довідки Департаменту інформатизації МВС України, наданої на виконання ухвали суду, відомості щодо перебування відповідача у місцях позбавлення волі у період з 01.01.2018, відсутні.

Як вбачається з довідки Кадрового центру Збройних сил України Міністерства оборони України від 10.09.2020, відповідач у період з 01.01.2018 по даний час військову службу не проходить.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

"Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проживає на території Малороганської сільської ради Харківської області за адресою АДРЕСА_3 ( що підтверджується інформаційною довідкою виданою Малороганською селищною радою Харківської області від 14.01.2014 року №02-23/17 )

Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення , що наявне у матеріалах справи на арк..195 , підтверджується , що ОСОБА_3 02.05.2021 року отримав судову повістку за адресою : АДРЕСА_3 , про що свідчить підпис у полі рекомендованого повідомлення «Розписка в одержанні».

Також в матеріалах справи наявні не вручені рекомендовані повідомлення з конвертами, що відправлялися ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_2 . Не вручення повідомлень відповідачу за зазначеною адресою свідчить про його відсутність за цією адресою.

Більше того ,суд бере до уваги той факт , що ОСОБА_3 був повідомлений про розгляд даної справи, та не прибув у судове засідання і не скористався своїм правом на подання будь-яких заперечень чи пояснень.

З огляду на викладене , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо її законних інтересів суд не приймає до уваги, адже відповідач має місце проживання за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою (на а.с.11), а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (на а.с. 195), відтак інтереси Харківської міської ради жодним чином не порушуються , виселення ОСОБА_3 не впливає на здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду .

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції , а також до власного тлумачення норм законодавства, у зв`язку із чим не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: В.М.Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А.Лобов