РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1067/22

22 грудня 2022 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Зберун К. Ф.

за участі представника позивача адвоката Михайлова В.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Штундер Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад Валентина Володимирівна про визнання недійсними договорів дарування

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад В.В., в якій просить суд, визнати недійсним з моменту укладання договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 04.03.2009 року та договір дарування земельної ділянки від 04.03.2009 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , які було посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.03.2009 року у приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. позивачка уклала договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та договір дарування земельної ділянки, згідно яких позивач подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних долях по 1/2 частині кожному безоплатно житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що за адресою АДРЕСА_1 з. Однак позивач вказує що дані договори укладені помилково, оскільки вона мала наметі укласти договір довічного утримання. Крім того, у приватного нотаріуса при укладанні даних договорів, приватним нотаріусом позивачці не було роз`яснено, що нею укладаються договори дарування, а не довічного утримання. При цьому відповідачами не набуто право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою АДРЕСА_1 з, оскільки державну реєстрацію права власності в порушення умов п.3.3. договору дарування відповідачами не проведено тому вони фактично не прийняли дарунок. Крім того, відповідно до витягу з ДЗК про земельну ділянку від 25.05.2022 року, власником земельної ділянки, що за адресою АДРЕСА_1 , "1з, є позивачка, тому відповідачі в порушення умов п.2.3 договору дарування земельної ділянки не здійснили державну реєстрацію правочину тобто не прийняли фактично дарунок за договором даруванням. Тому просить суд, визнати недійсними вказані договори дарування, у зв`язку з тим, що вона помилилася щодо природи правочинів, оскільки вважала, що передаючи своє майно, відповідачі мали пожиттєво її догляддати та утримувати, а в разі смерті похоронити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Представник позивача - адвокат Михайлов В.О. в судовму засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, скерував до суду відзив на позовну заяву, згідно якого не заперечуває проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача - адвокат Штундер Л.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Третя особа: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад В.В. в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду письмові пояснення згідно якого зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки на момент укладення оспорювальних договорів дарування, «Дарувальник» чітко усвідомлювала значення своїх дій, усвідомлювала значення своїх дій та мала спроможність керувати ними, без будь-якого примушення, насильства або якихось погроз, виходила зі свого волевиявлення, підтверджувала обізнаність, Крім того, беззаперечно наполягала саме на повному та безоплатному відчуженні тобто даруванні, майна онуку ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 по 1/2 частці кожному житлового будинку та земельної ділянки. А також звертає увагу суду, що позивач ОСОБА_2 жодного разу не говорила нотаріусу, що хоче передати будинок та земельну ділянку сім`ї онука, взамін догляду та матеріальної підтримки стосовно себе. Навпаки позивач неодноразово наголошувала, що хоче подарувати саме по 1/2 частині вказаного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , щоб вони обоє були власниками даного майна, адже в неї є інший будинок для проживання.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є її онуком позивачки, а відповідач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , у зв`язку з народженням дити у відповідачів, позивачка домовилась з онуком ОСОБА_3 , що передасть йому та його дружині ОСОБА_1 у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий номер-:05001:0100, взамін забезпечити позивачу утримання або догляд довічно.

З договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 04.03.2009 року який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 857, вбачається, що дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли в рівних долях по 1/2 частині кожному безоплатно, житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

З даного договору вбачається, що ОСОБА_4 стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса.

З договору дарування земельної ділянки від 04.03.2009 року який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 859, встановлено, що дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийнялли в рівних долях по 1/2 частині кожному безоплатно, земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальна площа земельної ділнки 0,1000 га, призначення земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З даного договору, вбачається, що ОСОБА_4 стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса.

Позивач вказує, що у приватного нотаріуса при укладанні оспорюваних договорів, приватним нотаріусом не було роз`яснено позивачці, що нею укладаються договори дарування, а не довічного утримання, і що вказані правочини мають різну природу. Тобто вона помилилася, оскільки думала, що укладає договір довічного утримання.

Допитані в судовому засіданні свідки надали покази зокрема:

Свідок ОСОБА_1 відповідач по справі надала покази суду, що в 2005 році вона одружилася з відповідачем ОСОБА_3 .. Позивач баба ОСОБА_3 , запропонувала подарувати їм недобудований будинок, будинок допомагали добудовувати позивач та батьки ОСОБА_1 .. В 2009 році позивач оформила договір дарування будинку та земельної ділянки для обслуговування будинку та прибудинкової території, про необхідність доглядати за позивачем при укладанні договору позивач не вказувала. Позивач ОСОБА_2 на час укладання договорів дарування була здорова та усвідомлювала значення своїх дії. Відповідач ОСОБА_3 на даний час у вказаному будинку не проживає, оскільки має коханку.

Свідок ОСОБА_5 , родич позивачки надав покази суду, що допомагав позивачці добудовувати будинок. Позивач казала, що будинок віддасть онуку- ОСОБА_3 , який допомагав в будівництві.

Свідок ОСОБА_6 двоюрідна сестра позивачки, надала покази суду, що позивач ОСОБА_2 в 2006 році придбала недобудований будинок, позивач казала свідку, що уклала договір щоб відповідачі її доглядали.

Свідок ОСОБА_7 дочка відповідачів, надала покази суду, що позивач подарувала її батькам недобудований будинок. Добудовувати будинок допомагали батьки мами ОСОБА_1 .. Позивач всім розказувала, що будинок подарувала онуку та його дружині.

Свідок ОСОБА_8 батько відповідачки ОСОБА_1 , надав суду покази, що позивач ОСОБА_2 запропонувала подарувати недобудований будинок, а батьки відповідачки ОСОБА_1 мають допомогти добудувати будинок. Позивач не вказувала, що в замін онук та його дружина мають доглядати її чи утримувати. Позивач говорила, що подарувала житло онуку ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 мати відповідачки ОСОБА_1 , надала покази суду, що позивач запропонувала подарувати недобудований будинок. Домовилися, що позивач дарує недобудований будинок а батьки ОСОБА_1 допомагають добудувати будинок.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

З письмових пояснень третьої особи приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад В.В. вбачається, що на момент укладення вказаних договорів дарування, «Дарувальник» чітко усвідомлювала значення своїх дій, була здатна своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання, усвідомлювала значення своїх дій та мала спроможність керувати ними, без будь-якого примушення, насильства або якихось погроз, виходила зі свого волевиявлення, підтверджувала обізнаність зі загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, із вільним волевиявленням, котре відповідало її внутрішній волі, мала на меті реальне настання правових наслідків. Крім того, зазначає, що позивач свідомо і беззаперечно наполягала саме на повному та безоплатному відчуженні, тобто даруванні, вказаного майна онуку, ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 по 1/2 частці кожному, щоб вони були власниками даного майна , адже у неї є інший будинок для проживання. Також нотаріус зазначає, що перед підписання договорів дарування, нотаріусом було прочитано повний текст договорів. Тобто спору, сумніву, помилки про природу правочину чи іншихз істотних значень при укладанні договорів дарування не було.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

В силу ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

До подібних правових висновків дійшов ВСУ у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що договори дарування від 04 березня 2009 року суперечить вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач та її представник на надали суду належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 на момент вчинення оспорюваних правочинів не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, як і не довели що волевиявлення ОСОБА_2 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Поряд з цим, судом достовірно встановлено, що стороною позивача не доведено, що оспорювані договори дарування були укладені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини.

Крім того, позивач звертаючись з даний позовом до суду зазначає, що договори дарування укладені між нею та відповідачами, нікчемні оскільки відповідачі не здійснили державної реєстрації на право власності, тобто не прийняли дарунок.

В даному випадку твердження позивача суперечить діючому законодавству. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а відповідно до п. «в» ст.640 ЦК України -договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності , то і нотаріального посвідчення і державної реєстрації, якщо підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації.

Відповідно до ст.ст.717, 719, ч.1 ст.722 ЦК України - по договору дарування одна сторона передає іншій безоплатно майно у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Щодо державної реєстрації, то такий договір повинен пройти державну реєстрацію, але право власності на дарунок обдарованого виникає з моменту його прийняття і не тягне за собою його недійсність при відсутності державної реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.722 ЦК України - прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка.

Судом встановлено, що обдаровані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли від дарувальника ОСОБА_2 не тільки ключі від житлового будинку, технічну документацію ай житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, тому усі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України сторонами були виконані.

Таким чином, з моменту прийняття дарунку відповідачі стали власниками спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам .

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що саме по собі невиконання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 умов договору дарування в частині не проведення державної реєстрації права власності, не означає, що укладені правочині є фіктивним.

Більше того, позивачкою та її представником не доведено, що під час укладення оспорюваних правочинів дарувальник ОСОБА_2 та обдаровувані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договорами дарування, тобто в їх діях був наявний умисел для вчинення правочину лише для виду, без наміру його реального виконання.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Северянін та інші проти України" (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задовлення.

Крім того, судом встановлено, що при подачі позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням №70 від 17.06.2022 року.

В той же час, з позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено дві позовні вимоги не майнового характеру зокрема: визнання недійсним з моменту укладання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 04.03.2009 року та визнання недійсним з моменту укладання договіру дарування земельної ділянки від 04.03.2009 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , які було посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, з позивача на користь користь держави 992 (дев"ятот дев"яносто дві) грн. 20 коп судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. 202, 203, 209, 229-233, 640, 707, 717, 718 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад Валентина Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь держави 992 (дев"ятот дев"яносто дві) грн. 20 коп судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 з.

Відповідач 2: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 з.

Третя особа: Приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад Валентина Володимирівна,35000, Рівненська область, Рівненський район, м. Костопіль, вул. Прибережна, 2а/1.

Повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2022 року.

СуддяП. В. Олійник