Справа № 755/1874/22
"10" листопада 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва
у складі: головуючого - судді Гончарука В.П.
за участі секретаря Гриценко О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про витребування квартири з чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності, -
Позивач, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд скасувати державну реєстрацію права власності згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 222810360) в 04.09.2020 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» відповідно, Договору купівлі-продажу, серія № 1649 від 04.09.2020 року, квартири за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт майно». проведений реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною.; Витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт майно» на користь громадянки України ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає протиправним запис про проведену державну реєстрацію права власної на спірну квартиру за ТОВ «Бенефіт Майно» та таким, що підлягає скасуванню, а спірна квартир підлягає витребуванню у ТОВ «Бенефіт Майно» на користь позивача на підставі ст. 388 ЦК Україні.
Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.02.2022 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.
26 вересня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, закрито підготовче провадження у даній справі.
Позивач в судові засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача, в якій остання позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення.
Представник відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомив, та не використав право надання відзиву на позовну заяву.
Треті особи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомили, та не використали право на подання письмових пояснень на позовну заяву.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 листопада 2006 року, посвіченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнокур О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 270-29 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно із Витягом про реєстрацію з Державного реєстру правочинів, сформованого 21 ллистопада 2006 року, проведено реєстрацію ОСОБА_1 набутого майна, реєстраційний номер: 1731203.
Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків (стаття 516 ЦК України).
Частиною першою статті 1077ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, визнано протиправним та скасовано рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію та їх обтяжень від 29 липня 2015 року, індексний номер 23234355.
ТОВ «Кей-Колект», як кредитор, повідомляє ОСОБА_1 , як платника податків, що рішення про анулювання (прощення кредитної заборгованості прийнято 14 серпня 2015 року).
Також ТОВ «Кей-Колект» звертає увагу ОСОБА_1 , що анульована сума заборгованості є доходом, отриманим як додаткове благо, а тому необхідно самостійно відобразити зазначену суму у річній податковій декларації та відповідно сплатити наступні податки та податкові платежі.
Зазначене повідомлення про анулювання боргу укладене у двох примірниках для Кредитора ТОВ «Кей-Колект» та боржника ОСОБА_1 .
З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського Управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві із заявою про те, що ТОВ «Кей-Колект» вчинили самоправні дії відносно майна ОСОБА_1 , шляхом переуступки майнових прав на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
З договору купівлі-продажу від 04 вересня 2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрованим в реєстрі № 1649, ТОВ «Кей-Колект» відчужено ТОВ «Бенефіт Майно» квартиру АДРЕСА_2 .
Права продавця як іпотекодержателя нерухомого майна, що відчужується за цим договором, підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 222680865, отриманою 04 вересня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., номер запису про іпотеку: 37884437.
Відповідно до пункту 2 Договору продавець стверджує, що він за 30 (тридцять) днів до укладення цього договору письмово повідомив належним чином, передбаченим діючим законодавством України, іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі- продажу предмету іпотеки. У пункті 4 Договору йдеться про те, що відчуження зазначеного нерухомого майна сторони за договором здійснюють за 1 105 712,00 грн (один мільйон сто п`ять тисяч сімсот дванадцять гривень 00 копійок), без ПДВ. Вказану суму Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю шляхом перерахування коштів на наданий поточний рахунок Продавця до 04 вересня 2021 року. За взаємною згодою сторін одночасно з посвідченням цього договору купівлі-продажу реєструється перехід прав власності на покупця на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального скруту Пономарьовою Д.В. Підписанням цього договору сторони підтверджують відсутність матеріальних, фінансових та інших претензій один до одного.
Предмет іпотеки є власністю Іпотекодаця на підставі укладеного договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. 21 листопада 2006 року за реєстровим № 5247у і зареєстрований в державному реєстрі прав на нерухоме майно 21 листопада 2006 року і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на Предмет іпотеки.
У пункті 5 Договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
У разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.
В повідомленні, про яке йдеться в пункті 5.2 Договору Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначенийдоговором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону;після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Положеннями статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Частиною першою статті 2Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першої статті 11Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Як встановлено в ході судового розгляду, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.01.2022 року у справі № 755/6758/21, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа - Державне підприємство «Сетам», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 27.07.2022 року, у даній справі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову, яким визнано договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений 04.09.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим номером 1649, недійсним.
Вказана постанова набрала законної сили, та доказів того, що вказане рішення оскаржувалось в касаційному порядку сторонами у справі суду не надано.
Таким чином, у суду є повні підстави для задоволення вимоги про скасування державної реєстрацію права власності згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 222810360) в 04.09.2020 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» відповідно, Договору купівлі-продажу, серія № 1649 від 04.09.2020 року, оскільки вказаний договір було визнано недійсним в судовому порядку та рішення набрало законної сили.
Що стосується тверджень позивача щодо того, що фактично відбулося примусове відчуження права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то суд знаходить їх слушними, виходячи з наступного.
Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинний на момент здійснення державної реєстрації спірного нерухомого майна, вбачається, що згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).
Крім того, згідно з пунктом 4вказаногоЗаконупротягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.
Квартира, яка була предметом іпотеки і реєстрація права власності на яку здійснена за відповідачем, має загальну площу 93,60 кв. м.
Кредит, у забезпечення повернення якого укладено договір іпотеки, надано позивачу у іноземній валюті.
Суд зауважує, що право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання на час дії Закону не підлягає реалізації.
Згідно з Постановою Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами, розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.
Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що реєструючи право власності за відповідачем, державним реєстратором не взято до уваги відсутність документів, передбачених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, а відповідачем, в свою чергу, було передчасно реалізовано право на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Таким чином, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки не є такою, що проведена з дотриманням вимог чинного законодавства.
Крім того, подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).
Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.
Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.
Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.
До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.
Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.
Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. З п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі за № 6-53цс12.
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування.
З аналізу вищевказаних норм вбачається що право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Згідно висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Так, враховуючи, що суд дійшов висновку про скасування державної реєстрацію права власності згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 222810360) в 04.09.2020 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» відповідно, Договору купівлі-продажу, серія № 1649 від 04.09.2020 року та виходячи з положень статей 387, 388 ЦК України, наявні підстави для витребування від відповідача на користь позивача спірної квартири.
Окрім викладеного, стосовно поняття "волі" в контексті ст. 387 ЦК України, суд звертає увагу, що не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов`язане із дефектом волі. Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника.
Таким чином, вимога позивача про витребування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про витребування квартири з чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 4 007,60 грн., який був сплачений при зверненні до суду з вказаним позовом.

Керуючись ст.ст. 15,32, 202-204, 215, 220, 317, 319, 334, 387, 388, 627, 628,638, 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 74-79, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218 , 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про витребування квартири з чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності - задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права власності згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 222810360) від 04.09.2020 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» відповідно, Договору купівлі-продажу, серія № 1649 від 04.09.2020 року, квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт майно». проведений реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною.

Витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 4 007,60 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 );

Відповідач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» (, адреса місця знаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1-Б);

Треті особи:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна (адреса місця знаходження: 01133, м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 49);

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, адреса місця знаходження: 01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6).

Суддя: