ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року м.Суми

Справа №592/14324/21

Номер провадження 22-ц/816/639/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2021 року в складі судді Бичкова І.Г., ухваленого в м. Суми, -

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у листопаді 2021 року із позовною заявою, і остаточно визначивши свої вимоги у грудні 2021 року, ОСОБА_1 просив суд стягнути з акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» на його користь середній заробіток за період затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 42 601,06 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Свої вимоги мотивував тим, що він з 13.07.2020 року по 27.08.2021 року перебував у трудових відносинах з акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» (далі АТ «СМНВО-Інжиніринг»). Вказав, що 27.08.2021 року звільнився з роботи за власним бажанням. Повідомив, що на день звільнення з роботи АТ «СМНВО-Інжиніринг» нарахувало йому заборгованість з заробітної плати в сумі 19 490,09 грн. (липень 2021 року) і 12 388,79 грн. (серпень 2021 року) та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 11 630,54 грн., а загалом 24 019,33 грн. Однак, станом на день звільнення він не отримав від роботодавця вказаних грошових коштів. 25.08.2021 року на його рахунок надійшла заробітна плата за липень 2021 року в сумі 19 490,09 грн., а 24.09.2021 року заробітна плата за серпень 2021 року в сумі 12 388,79 грн., 21.10.2021 року виплачена компенсація за невикористані відпустки в сумі 11 630,54 грн., з чого вбачається, що остаточний розрахунок АТ «СМНВО-Інжиніринг» здійснило лише 21.10.2021 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «СМНВО-Інжиніринг» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2021 року по 20.10.2021 року в розмірі 42 601,06 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Стягнуто з АТ «СМНВО-Інжиніринг» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ «СМНВО-Інжиніринг» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з суми 42 601,06 грн. на 3 535,88 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не врахував: причини розрахунку при звільненні; недоведеність понесених позивачем майнових втрат, яких він зазнав через затримку розрахунку; висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 716/9584/15-ц. Стверджує, що судом не дотримано принцип верховенства права, основними складовими якого є пропорційність, справедливість та розумність.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти змісту і вимог апеляційної скарги та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і справедливим, тобто таким, що не порушує розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що з 13.07.2020 року по 27.08.2021 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «СМНВО-Інжиніринг». 27.08.2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням (а.с. 5, 6).

На день звільнення з роботи АТ «СМНВО-Інжиніринг» нарахувало ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати в сумі 19 490,09 грн. (липень 2021 року) + 12 388,79 грн. (серпень 2021 року) та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 11 630,54 грн., а загалом 24 019,33 грн. Однак, станом на день звільнення позивача і останнього дня його роботи, він не отримав від роботодавця вказаних грошових коштів.

25.08.2021 року на рахунок позивача надійшла заробітна плата за липень 2021 року в сумі 19490,09 грн., а 24.09.2021 року заробітна плата за серпень 2021 року в сумі 12388,79 грн., 21.10.2021 року була виплачена компенсація за невикористані відпустки в сумі 11630,54 грн. Отже, остаточний розрахунок АТ "СМНВО-Інжиніринг" заборгованості 24 019,33 грн.. який існував в день звільнення позивача підприємство здійснило лише 21.10.2021 року (а.с. 22).

Згідно довідки АТ «СМНВО-Інжиніринг» № 16-43/906 від 23.11.2021 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 151,38 грн. (а.с. 27).

Крім того, судом першої інстанції, встановлено, що кількість робочих днів з 28.08.2021 року по 20.10.2021 року складає 37 робочих днів, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 42 601,06 грн., виходячи з розрахунку: 1 151,38 грн. х 37 робочих днів, де 1 151,38 грн. - середньоденна заробітна плата, 37 кількість робочих дів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем порушено право працівника, передбачене ч. 1 ст. 116 КЗпП України, на виплату в день звільнення всіх сум, що належать йому від підприємства, і вважав необхідним позовні вимоги задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2021 року по 20.10.2021 року в розмірі 42 601,06 грн., згідно вимог ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Висновки суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також розрахований судом розмір, відповідач не оскаржує. Крім того, відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем на день звільнення, суму такого боргу, а також дати остаточного розрахунку із позивачем, і відповідно строк затримки розрахунку при звільненні позивача.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 року (далі Закон № 108/95-ВР) працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 22 Закону № 108/95-ВР суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

В постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду, поміж іншим, виснувала наступне.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та вищевказаних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Оцінюючи застосування до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів зважує наступне, -

1) відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем на день звільнення, суму такого боргу, а також дати остаточного розрахунку із позивачем, і відповідно строк затримки розрахунку при звільненні позивача, а саме: 27.08.2021 року відбулось звільнення позивача, 24.09.2021 року відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за серпень в сумі 12 388,79 грн., а 21.10.2021 року компенсацію за невикористані відпустки в сумі 11 630,54 грн. Отже, з наведеного вбачається, що станом на 27.08.2021 року спору про розмір належних звільненому працівнику сум, між відповідачем та позивачем, не існувало, що свідчить про наявність вини роботодавця у нездійсненні розрахунків із працівником у строк визначений в ст. 116 КЗпП України. Крім того, здійснюючи виплату належних звільненому працівникові сум відповідач не виплатив працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як в розмірі визначеному законодавством, так і в будь-якому іншому, самостійно визначеному, розмірі;

2) позивач звернувся до суду з цим позовом 15.11.2021 року, менш ніж через місяць після остаточного розрахунку, тобто в межах тримісячного строку з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права відповідно до ст.233 КЗпП, що свідчить про добросовісну поведінку позивача;

3) кількість робочих днів з 28.08.2021 року (з дня наступного за днем звільнення) по 20.10.2021 року (день, що передував остаточному розрахунку) складає 37 робочих днів. Відповідач посилається на те, що недотримання вимог ст. 116 КЗпП України відбулось внаслідок несвоєчасних розрахунків контрагентів відповідача, проте, жодних доказів існування цих обставин, а також обґрунтування того, у зв`язку із чим такі обставини мають впливати на розрахунки із позивачем, не надає та не наводить;

4) оцінюючи орієнтовний розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, колегія суддів виходить із того, що з 28.08.2021 року (з дня наступного за днем звільнення) по 20.10.2021 року (день, що передував остаточному розрахунку) пройшло 54 календарних дні, у які позивач мав використовувати засоби існування, до яких, поміж іншим, і відносяться кошти зароблені його працею у відповідача, проте не сплачені останнім у визначений Законом строк. Таким чином, визначений місцевим судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 37 робочих днів в сумі 42 601,06 грн., на погляд колегії суддів, має компенсувати можливі розумні майнові втрати позивача, враховуючи те, що з 28.08.2021 року по 20.10.2021 року пройшло 54 календарних дні;

5) сума заборгованості відповідача перед позивачем на день звільнення (24 019,33 грн.) майже у 2 рази менша ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (42 601,06 грн.), проте, розмір останньої залежав від середньоденної заробітної плати позивача (1 151,38 грн.) та часу затримки розрахунку при звільненні (37 робочих днів з 28.08.2021 року по 20.10.2021 року), тобто від обставин, які були достеменно відомі відповідачу, і які, поміж іншим, залежали від його дій.

Крім того, колегія суддів зазначає, що не вбачає підстав вважати, що визначений місцевим судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (42 601,06 грн.) є несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, чи майновий тягар цієї виплати може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто, що цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Отже, з урахуванням зазначеного, колегія суддів констатує, що доводи та аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, та правильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (42 601,06 грн.) врахувавши характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головующий С.С.Ткачук

Судді Т.А.Левченко

О.І.Собина