Справа №461/4219/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2022 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Євтушенко В.Ю.
за участю: позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача Жарського І.
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у ньому.
Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Жарський І. заперечив проти задоволення позову з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступних міркувань.
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_3 .
Як спадкоємець за заповітом, який був посвідчений 20 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу, позивач ОСОБА_1 звернулась до Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Бережної Інни Олександрівни із заявою про прийняття спадщини.
08 квітня 2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бережною І.О. була відкрита спадкова справа № 58827434.
Для перевірки складу спадкового майна приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Бережною І.О. було скеровано запит до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» про отримання інформації щодо наявності та виду грошових рахунків спадкодавця за №32/02-14 від 08 квітня 2016 року.
На письмовий запит Банк листом від 25.04.2016 року надав відповідь, якою вказав, що на ім`я померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 у ПАТ «Приватбанк» відкритих карток/рахунків, за якими обліковуються кошти померлої, немає.
Як вбачається з матеріалів справи, оскільки AT КБ «Приватбанк» заперечував існування зобов`язальних договірних відносин з матір`ю позивача та відмовив позивачу ОСОБА_1 у поверненні коштів, нею було подано позовну заяву про визнання права власності на вклади та стягнення грошових коштів.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 цього Кодексу).
Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1269 України).
Смерть однієї зі сторін зобов`язання за загальним правилом не призводить до припинення зобов`язання. Згідно із ч.2 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно нерозривно пов`язане з особою кредитора.
У зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань. У такому разі відбувається перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобов`язанні є правонаступництво.
Оскільки зобов`язання за договорами банківських вкладів, укладених між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , не припинилися у зв`язку з її смертю, до спадкоємиці вкладниці позивачки по справі ОСОБА_1 перейшло право на вклади банку та проценти, нараховані на суму вкладів.
Так, постановою Львівського апеляційного суду від 18.02.2021 року по справі №461/7887/18 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог нотаріус Херсонського міського нотаріального округу, постановлено:
Постанова Львівського апеляційного суду набрала законної сили 18.02.2021 року.

За скаргою Відповідача по справі № 461/7887/18 було відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року виконання постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у частині стягнення процентів за договором банківського вкладу № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року у розмірі 5760, 00 доларів США та за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року у розмірі 676, 65 доларів США зупинено.

25 травня 2021 року Печерським районним відділом ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 65547596 за виконавчим листом Галицького районного суду м. Львова № 461/7887/18, виданим 11 травня 2021 року про стягнення з AT КБ «Приватбанк» 24000 доларів США за договором банківського вкладу № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року та 10 684 доларів США за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року.

Постановою Верховного суду від 14 грудня 2021 року по справі № 461/7887/18 постанова Львівського апеляційного суду залишена без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року виконання постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у частині стягнення процентів за договором банківського вкладу від 26 серпня 2011 року № SAMDN6700 у розмірі 5 760,00 доларів США та за договором банківського вкладу від 29 січня 2013 року поновлено.

Отже, постановою Львівського апеляційного суду від 18.02.2021 року встановлено факт укладення між ОСОБА_3 та AT КБ «Приватбанк» договорів № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року та № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 в AT «Ощадбанк», 12 січня 2022 року на рахунок останньої було зараховано кошти в сумі 34555,29 доларів США.

Таким чином, суд встановив, що сума вкладів за договором № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року та за договором № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року, а також проценти по них, були повернуті позивачу ОСОБА_1 12 січня 2022 року в ході примусового виконання рішення суду.

Разом з цим, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що сума процентів, встановлених договорами № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року та № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року та нарахованих до їх розірвання, на момент подання цього позову, їй не повернена, а тому просить стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 3 проценти річних, що встановлені ст. 625 ЦК України, від простроченої суми банківських вкладів за договором банківського вкладу № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року та за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року в розмірі 3101,60 дол. США; стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 3 (три) проценти річних, що встановлені ст. 625 ЦК України від суми процентів, не повернених за договором банківського вкладу № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року та за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року 0,53 дол. США за один день прострочення по момент постановлення рішення в даній справі.

При вирішенні питання про нарахування позивачу ОСОБА_1 трьох процентів річних за частиною другою статті 625 ЦК України, суд керується таким.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто грошові зобов`язання, відповідальність, за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Так, вказана стаття передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені коментованою статтею, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань та можуть стягуватися поряд із пенею (постанова Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19 серпня 2003 року).

Таким чином, відповідальність, яка передбачена за статтею 625 ЦК України, поширюється на прострочення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Разом з цим, як було встановлено під час розгляду справи, 26.08.2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Кримської філії та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу (Вклад «Стандарт» з помісячною виплатою) за №SAMDN6700, за умовами якого ОСОБА_3 передала відповідачу 24000,00 доларів США шляхом внесення на особовий рахунок НОМЕР_3 , з відсотковою ставкою 8% річних на строк 12 місяців до 25.08.2012 року включно.

Крім цього, 29.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Кримської філії та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу (Вклад «Приват-Вклад» за №SAMDN9114, за умовами якого ОСОБА_3 передала відповідачу 10684,00 доларів США шляхом внесення на особовий рахунок НОМЕР_4 , з відсотковою ставкою 4% річних на строк 365 днів до 29.01.2014 року включно.

Отже, встановлено, що сторонами договорів банківських вкладів за №SAMDN6700 та за №SAMDN9114 є Банк та ОСОБА_3 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 18.02.2021 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 14 грудня 2021 року, визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на вклади за вказаними договорами і проценти, нараховані на суму цих вкладів, а також стягнуто на її користь вказані кошти. В частині вимог про 3% річних від прострорченої суми в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Оскільки між сторонами у справі- позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «КБ «Приватбанк» не існувало зобов`язальних правовідносин з договорів банківських вкладів, то і відповідальність, передбачена за статтею 625 ЦК України, на дані правовідносини не поширюється.

Тобто, у позивача ОСОБА_1 , яка не є стороною вказаних договорів, не виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, враховуючи те, що до спадкоємиці вкладниці позивачки у даній справі перейшло право на вклади банку та проценти, нараховані на суму вкладів, позивач ОСОБА_1 не є стороною вказаних договорів банківського вкалду, а тому на правовідносини між нею та банком не поширюється відповідальність, передбачена за статтею 625 ЦК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність цих вимог та про необхідність відмовити у задоволенні позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 2 ст. 141 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Прокіпчук О.Б., яка здійснювала представництво інтересів позивача, у задоволенні позову якої відмовлено, просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.

Таким чином, оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав, встановлених законом, для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги відмову в задоволенні позову позивача, звільненому від сплати судового збору у порядку Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.2, 10-13, 76-81, 141, 258, 259, 279, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.01.2023.

Суддя І.Р. Волоско