13 грудня 2022 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Демченко С.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання - Кошова О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
13 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з повною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 січня 2003 року вона купила квартиру АДРЕСА_2 . Пізніше вказаний район був приєднаний до міста Харкова за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що 21 червня 2003 року її син - ОСОБА_3 одружився з відповідачкою по справі - ОСОБА_4 , та позивачка надала останнім у користування вищевказану квартиру, а також дозволила відповідачці зареєструвати своє місце проживання в цій квартирі. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 січня 2008 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний. Після чого, 12 грудня 2012 року відповідачка зареєструвала шлюб з громадянином РФ та з 2014 року постійно стала проживати на території РФ. Відповідачка вже більше семи років не проживає в помешканні, яке належить позивачці на праві власності, при цьому добровільно знятися з реєстрації відмовляється, що позбавляє позивачку вільно розпоряджатися своїм майном. З огляду на викладене, просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2021 року провадження по справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву..
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2022 року за клопотанням позивача витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетинання громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 державного кордону України у період часу з 01 січня 2020 року по теперішній час, а також задоволено клопотання про виклик свідків.
Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Крім того, позивачка у судовому засіданні відмовилася від допиту заявленого останньою свідка ОСОБА_5 .
Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним шляхом надіслання судової повістки, про причини своєї неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв та клопотань від відповідачки не надходило.
Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Згідно з договором купівлі-продажу від 25 січня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №233, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діє особисто за себе та від імені неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продали ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24119032 від 11 липня 2014 року слідує, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 січня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №233.
Як слідує з інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 01 вересня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 січня 2008 року шлюб між ОСОБА_3 , 1978 року народження та ОСОБА_10 , 1978 року народження, зареєстрований 21 червня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Київського РУЮ м. Харкова (актовий запис №275) розірваний.

Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 23 жовтня 2012 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 29 січня 2008 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 47 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_10 присвоюється прізвище - ОСОБА_11 .

12 грудня 2012 року Центральним відділом управління РАЦС адміністрації міста Бєлгорода між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 зареєстрований шлюб за актовим записом №2426, під час державної реєстрації шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_13 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 12 грудня 2012 року.

Актом обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про проживання мешканців в даній квартирі від 31 липня 2021 року, затвердженим директором КП Жилсервіс МЖК «Інтернаціоналіст» Горбенко С.І. та складеним мешканцями квартир за адресою: АДРЕСА_3 , а саме мешканцями квартир: АДРЕСА_4 - ОСОБА_14 , квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_15 , квартири АДРЕСА_6 - ОСОБА_16 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 проживає один мешканець, а саме - ОСОБА_5 , який є онуком власника квартири ОСОБА_1 . Колишня невістка - ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час.

З долучених до матеріалів справи копій квитанцій про сплату за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 , вбачається, що ОСОБА_1 впродовж 2021 року сплачувала вартість наданих за вищевказаної адресою житлово-комунальних послуг.

На виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2022 року з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адресу суду надійшло повідомлення за вих.№ 26156/22 про те, що громадянка України ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 01 січня 2020 року по 09 грудня 2022 року виїхала з території України 17 грудня 2020 року у пункті пропуску Гоптівка, інші відомості відстуні.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснили, що відповідачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбу із сином позивачки та впродовж 5 років останні проживала у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить позивачці. Однак, вже більше ніж 7 років відповідачка не з`являється за вищевказаною адресою, оскільки з 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином РФ та з 2014 року проживає на території РФ.

Оцінюючи показання свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстави для обмови в них відсутні, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та досліджених в судовому засіданні доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.

За змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, у той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші).

У ч. 3 ст. 64 ЖК України вказано, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у вигляді житлового приміщення, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Приписами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.

З аналізу викладених правових норм слідує, що у даному випадку застосуванню підлягають положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок від будь-яких осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_2 хоча і перестала бути членом сім`ї наймача (позивача по справі), проте у розумінні ст. 64 ЖК України має такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, крім того, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка на праві власності належить позивачці. Однак відповідачка понад сім років за вищевказаною адресою не проживає, перебуває у шлюбі із громадянином РФ та проживає на території РФ, при цьому участі в утриманні зазначеної вище квартири не приймає, кошти за комунальні послуги не сплачує, спірне житло покинула добровільно. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Перешкод у проживанні відповідачки за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання нею свого права користування спірним житловим приміщенням суд не встановив, що відповідно є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та відповідно зняття з реєстрації згідно з вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідачки на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265,280-283 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_7 .

Відповідач - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_8 .

Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2022 року.

Суддя С.В. Демченко