Номер провадження 2/754/683/22
Справа №754/9102/21
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Панченко О.М.

з секретарем судового засідання Богослов Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2021 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 року визначено суддю ОСОБА_2 для розгляду вказаної справи.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_2 від 29.06.2021 року було прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судового справи між суддями від 04.11.2021 року визначено суддю Панченко О.М. для розгляду даної справи у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 18.11.2021 року було прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до вимог ст. 19, 279 ЦПК України справу було призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

06.09.2021 Київським обласним центром зайнятості було подано відзив від 03.09.2021р.

02.11.2021 поштою надійшла до суду відповідь на відзив від 28.10.2021р. ОСОБА_1

25.10.2022 поштою надійшло до суду додаткове пояснення від 18.10.2022р. ОСОБА_1 з практикою Верховного Суду у справах про визнання звільнення працівника за власним бажанням незаконним та поновлення на роботі.

19.01.2022р. судом було задоволено клопотання позивача про залучення у якості свідків працівників Київського обласного центру зайнятості (провідного інспектора з питань запобігання та виявлення корупції КОЦЗ ОСОБА_6, начальника юридично-договірного відділу КОЦЗ ОСОБА_9, начальника відділу по роботі з персоналом КОЦЗ ОСОБА_3 ). Проте, вказані особи до суду для допиту у якості свідків не з`явилися

19.01.2022р. судом було витребувано у відповідача оригінал журналу реєстрації заяв

01.07.2022р. в судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_4 , яка зазначила, що знає про наявність конфлікту з 06.04.2021р. між позивачкою та директором центру ОСОБА_5 , щодо написання відповідачкою заяви про звільнення "за власним бажанням".

У судове засідання 01.12.2022 року позивачка та її представник не з`явилися, до суду надали письмову заяву в якій просили проводити розгляд справи без їх участі, викладене у позовній заяві підтримали у повному обсязі та просили суд про задоволення позовних вимог. Крім того, стороною позивача було надано розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 517 833 грн. 82 коп.

Представник відповідача Київського обласного центру зайнятості до суду не з`явився, просив проводити розгляд справи без його участі, а також просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи приписи ст. 279 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд позовної заяви за наявними матеріалами справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так судом було встановлено, що з 04.01.2011р. по 12.05.2022р. позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді начальника Відділу організації сприяння працевлаштуванню Київського обласного центру зайнятості.

19.03.2021р. ОСОБА_1 у встановленому законодавством порядку подала свою декларацію про майновий стан за 2020 рік. При цьому в декларації позивачкою було допущено технічну помилку: зазначено про роботу за сумісництвом протягом березня - листопада 2020 р. в ТОВ "НВП ІНВЕСТКОН" та з листопада по 31.12.2020р. в ТОВ "НВП ІНВЕСТКОН УКРАЇНА" помічником бухгалтера, але розмір (цифру) отриманих доходів за сумісництвом не було вказано.

За твердженням позивачки протягом 5-7 квітня 2021р. під приводом звинувачення в порушенні Закону України "Про запобігання корупції" (подання завідомо недостовірних відомостей) директором центру ОСОБА_5 за участі провідного інспектора з питань запобігання та виявлення корупції центру ОСОБА_6 та начальника юридичного відділу центру ОСОБА_7 на неї чинився психологічний тиск з метою отримати від неї заяву про звільнення "за власним бажанням".

Як зазначила у своєму позові позивачка, 07.04.2021р. під тиском та примусом вона підписала наданий директором центру бланк (без дати підпису) про звільнення з роботи "за власним бажанням" та передала його особисто директору центру. З моменту підписання бланку заяви будь-які звинувачення в порушенні Закону України "Про запобігання корупції" на її адресу припинилися. Після отриманих консультацій спеціалістів гарячої лінії НАЗК, проаналізувавши вимоги Закону України "Про запобігання корупції", ОСОБА_1 зрозуміла, що будь-якого порушення законодавства немає, а технічну помилку в декларації було використано директором центру для психологічного та морального тиску, щоб звільнити її з роботи начебто "за власним бажанням".

Як вбачається з викладених обставин у позовній заяві та з письмових матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 чотири рази подавала заяви про відкликання заяви про звільнення "за власним бажанням": 29.04.2021р. усно на особистому прийомі у директора центру, 29.04.2021р. письмово через електронну систему документообігу центру "Інтегра-флоу", 05.05.2021р. письмово поштою (цінний лист з описом вкладення та повідомленням про вручення, отримано центром 11.05.2021р.), 11.05.2021р. письмово через канцелярію центру (зареєстровано за вх.№1550/01-35.02 від 11.05.2021р.). 11.05.2021р. на апаратній нараді за присутності близько 20 працівників центру (директора, керівники відділів тощо) ОСОБА_1 публічно заявила, що вона під примусом та психологічним тиском з боку директора вимушена була 07.04.2021р. написати заяву про звільнення "за власним бажанням", вона неодноразово письмово відкликала вказану заяву та будь-яких законних підстав для її звільнення немає. 11.05.2021р. ОСОБА_1 додатково звернулася із заявою до Директора Державного центру зайнятості ОСОБА_10 з клопотанням щодо вирішення ситуації (заяву було подано на електронну пошту Державного центру зайнятості: e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1).

12.05.2021р. ОСОБА_1 було вручено копію наказу від 28.04.2021р. №140-к про звільнення за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (наказ прийнято на підставі заяви ОСОБА_1 ), вручено трудову книжку. 13.05.2021р. на картковий рахунок здійснено повний розрахунок.

18.05.2021р. позивачка отримала поштою лист Київського обласного центру зайнятості від 12.05.2021р. №1449/09/01-36 за підписом директора центру ОСОБА_5 про те, що письмові заяви від 29.04.2021р. та від 11.05.2021р. про відкликання заяви про звільнення "за власним бажанням" залишено без задоволення.

З огляду на викладене, в зв`язку із незаконним звільненням, яке фактично відбулося 12.05.2021р., через 35 днів після підписання бланку заяви (поза межами двотижневого строку, передбаченого законодавством), ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі.

У своєму відзиві на позовну заяву представник Київського обласного центру зайнятості зазначив, що позовна заява є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Позивачка працювала в Київському ОЦЗ з 12.12.2005р. по 12.05.2021р., неодноразово нагороджувалась подяками та грамотами за сумлінну працю, отримала від Київського обласного центру зайнятості матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Відносини, що склалися між Позивачем та Відповідачем, зокрема з директором Київського ОЦЗ ОСОБА_5, відбулися виключно в межах правового поля. Позивачкою 08.04.2022р. було написано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 12.05.2022р. Того ж дня дану заяву передано до відділу по роботі з персоналом, про що зроблено відповідний запис від 08.04.2021р. №19 в журналі реєстрації заяв на звільнення працівників Київського обласного центру зайнятості. Відсутність в заяві про звільнення дати подання заяви не свідчить про незаконність звільнення на підставі цієї заяви, оскільки заява зареєстрована в день подання в журналі реєстрації заяв на звільнення працівників Київського обласного центру зайнятості. В зв`язку із звільненням ОСОБА_1 та з метою укомплектування вакансії начальника відділу організації сприяння працевлаштування, Київським ОЦЗ на адресу Київського міського центру зайнятості направлено лист від 23.04.2021р. №1327/08/01-36 щодо звільнення в порядку переведення ОСОБА_8 - заступника начальника відділу надання соціальних послуг Дніпровської районної філії КМЦЗ для подальшої роботи в Київському ОЦЗ. На адресу Київського ОЦЗ надійшов лист КМЦЗ від 26.04.2021р. №14-1134/10-21/21 щодо погодження звільнення ОСОБА_8 . До відділу по роботі з персоналом 27.04.2021р. надійшла заява ОСОБА_8 про призначення на посаду начальника відділу організації сприяння працевлаштування Київського ОЦЗ. Наказом Київського ОЦЗ від 12.05.2021 ОСОБА_8 була призначена на посаду начальника відділу організації сприяння працевлаштування Київського ОЦЗ з 13.05.2021р. Всі заяви позивачки про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням з 12.05.2021р. залишено без задоволення на підставі ст.24 та ст. 38 Кодексу законів про працю України. Позивачкою не надано доказів того, що відповідач чинив психологічний тиск або будь-які інші дії щодо особи позивачки. Причиною звільнення позивачки було виключно її власне бажання.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Отже, звертаючись до суду з позовною заявою про поновлення на роботі в зв`язку із незаконним звільненням, а також стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, позивачка посилається на порушення відповідачем її права на працю.

Згідно ст. 19 Конституції України "Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами статті 2 КЗпП України право громадян України на працю забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів.

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні (ст.38 КЗпП України).

Судом встановлено, що підписаний позивачкою бланк заяви про звільнення з роботи за власним бажанням (без дати підпису) було зареєстровано 08.04.2021р. в журналі реєстрації заяв на звільнення працівників Київського обласного центру зайнятості, що також підтверджував представник відповідача в судових засіданнях.

Таким чином, звільнення позивачки на підставі цієї заяви повинно було відбутися через два тижні від дати реєстрації заяви, а саме 22.04.2021р.

Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором. Суди при розгляді спорів виходять із того, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у трудових відносинах і працівник має добросовісно користуватись своїми правами.

Час ініціювання звільнення і фактичне звільнення працівника за власним бажанням має відповідні часові межі і становить два тижні з моменту подання працівником відповідної письмової заяви на звільнення, що закріплено у ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, у разі добровільного звільнення (за власним бажанням і без будь-якого примусу) працівник подає власноручно написану заяву про звільнення з датою підпису заяви. При цьому дата звільнення вже визначена законодавством (ст. 38 КЗпП України) - через два тижні з дня написання заяви.

Виняток лише стосується випадків одночасного подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням і заяви про надання невикористаної відпустки або її частини (коли день звільнення визначений працівником поза межами двотижневого строку попередження про звільнення після закінчення відпустки).

Вказана правова позиція сформульована, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.03.2020р. (КЦС)у справі № 295/14595/17.

При звільненні за власним бажанням, єдиний хто має право ініціювати таке звільнення є працівник. Водночас, при звільненні за ініціативою працівника, форма такого звернення повинна бути не тільки письмовою, а і відповідна заява повинна бути подана роботодавцю завчасно за два тижні. Вказані норми і строки, визначені ст.38 КЗпП України, є імперативними і не можуть бути довільно змінені будь-якою із сторін.

Вказана правова позиція підтверджена у постанові Верховного Суду від 25.11.2019р. (КЦС) у справі №201/1384/16-ц.

Верховний Суд, виходячи з аналізу положень законодавства, стверджує, що працівник може відкликати свою заяву про звільнення і особисто, і опосередковано, тобто залишившись на робочому місці виконувати свої посадові обов`язки після спливу двотижневого строку з моменту подачі ним заяви на звільнення за власним бажанням.

Підтверджується Постановою Верховного Суду від 02.10.2019р. (КАС) у справі №826/17279/16.

Крім того, згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Судом встановлено, що позивачка не була звільнена після спливу двотижневого строку з моменту подачі нею заяви, а продовжила працювати ще три тижні до 12.05.2021р., внаслідок чого дія трудового договору з позивачкою вважається продовженою.

Наказ від 28.04.2021р. №140-к про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України було видано відповідачем поза межами двотижневого строку, передбаченого законодавством. Фактичне звільнення ОСОБА_1 відбулося лише 12.05.2021р., тобто через 34 дні після написання та реєстрації її заяви про звільнення (поза межами двотижневого строку, передбаченого законодавством).

Призначення з 13.05.2021р. згідно наказу від 12.05.2021р. №164-к на посаду начальника відділу організації сприяння працевлаштування Київського обласного центру зайнятості іншої особи шляхом переведення з Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості також відбулося поза межами двотижневого строку, передбаченого законодавством, і в період дії продовженого трудового договору з позивачкою.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про протиправність наказу від 28.04.2021р. №140-к Київського обласного центру зайнятості про звільнення з посади начальника Відділу організації сприяння працевлаштуванню ОСОБА_1 та про обґрунтованість позовних вимог про поновлення на роботі.

Крім того, судова практика Верховного Суду вказує на те, що у ситуаціях, де має місце оскарження наказу про звільнення працівника за власним бажанням, юридичним фактом, що має значення, є наявність волевиявлення самого працівника. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Відсутність дати написання заяви свідчить про відсутність волевиявлення працівника та його згоди на звільнення. Відкликання працівником своєї заяви про звільнення за власним бажанням є його суб`єктивним правом, яке передбачене трудовим законодавством і така дія не вимагає наявності згоди роботодавця. (Постанова Верховного Суду від 31.10.2019р. (КАС) у справі №1340/6082/18.).

Відсутність дати написання заяви, написання заяви про звільнення не власноручно, а підписання наданого бланку, неодноразові подання письмових заяв про відкликання вказаної заяви про звільнення, покази свідка ОСОБА_4 від 01.07.2022р. під час допиту в суді свідчать про відсутність волевиявлення позивачки та її згоди на звільнення.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За приписами ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Враховуючи, що порушення прав працівника ОСОБА_1 відбулося у травні 2021 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за березень та квітень 2021 року.

Розраховуючи середній заробіток з дотриманням вищенаведених вимог законодавства, суд виходить з того, що сума нарахованого доходу позивачці за березень 2021 року складає 29 566.63 грн. / з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору/ та за квітень 2021 року складає 90 803.81 грн. / з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору/ в тому числі матеріальна допомога в сумі 54 893.58 грн. та лікарняні - 9529.6 грн., які при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються.

Загальна кількість днів вимушеного прогулу у березні 2021 року становить 22 робочих дні, фактично позивачка відпрацювала 22 дні.

Загальна кількість днів вимушеного прогулу у квітні 2021 року становить 22 робочих дні, фактично позивачка відпрацювала 21 день. (27.04.2021 р. один день відпустки).

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати, обчислений відповідно до положень Порядку №100 становить: 29566.63 грн.+26380.63 грн. = 55947.26 грн.

55947.26 грн. / 43 відпрацьованих робочих днів = 1301.09 грн. (середньоденна заробітна плата).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Період вимушеного прогулу позивачки обчислюється з наступного дня після звільнення, яким є 13 травня 2021 року і по 01.12.2022 року складає 398 робочих днів.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки буде таким: 1301.09 грн. (середньоденна заробітна плата) х 398 (кількість днів вимушеного прогулу) = 517 833.82 грн.

З огляду на викладене, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року до 01 грудня 2022 року, становить 517 833.82 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, що відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 (провадження № 11-43заі21).

Аналізуючи все зазначене у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви у повному обсязі. Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Позов ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ від 28.04.2021р. №140-к Київського обласного центру зайнятості про звільнення з посади начальника Відділу організації сприяння працевлаштуванню ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 38 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на попередній роботі, а саме на посаді начальника Відділу організації сприяння працевлаштуванню в Київському обласному центрі зайнятості (ідентифікаційний код - 03491085) із збереженням надбавок, які були встановлені на момент звільнення.

Стягнути з Київського обласного центру зайнятості (ідентифікаційний код - 03491085) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року по 01 грудня 2022 року у розмірі 517 833.82 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Стягнути з Київського обласного центру зайнятості (ідентифікаційний код - 03491085) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 908 грн. судового збору.

Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу ОСОБА_1 допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: О. М. ПАНЧЕНКО