Справа № 285/6109/21
провадження у справі № 2/0285/291/22
27 червня 2022 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді…..…………….......Літвин О. О.,
секретаря…………………………......Клечковської М. М.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк»
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У листопаді 2021 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі за текстом банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідачів на свою користь 427 914,26 грн. заборгованості за кредитним договором №CL-214455 від 20.08.2019 (далі за текстом кредитний договір, договір).
На обґрунтування заявлених вимог банк посилався на те, що у серпні 2019 року між банком та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит на поточні потреби в розмірі 314 092,60 грн. із сплатою 35 % річних, остаточна дата повернення кредиту 19.08.2024.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилася заборгованість. Маючи намір про досудове врегулювання спору, на адресу відповідачів банк неодноразово надсилав відповідні повідомлення, які залишилися не виконаними.
Оскільки позичальниця отримала кредит в інтересах сім`ї, тому цивільні права і обов`язки за цим договором виникли в обох із подружжя. Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.
Сторони в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про слухання справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Відповідачі не скористалися своїм правом на подання до суду будь-яких заперечень, відзиву щодо змісту і вимог позовної заяви.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Між сторонами в справі виникли та існують правовідносини щодо виконання цивільно-правових угод, а саме кредитного договору.
Встановлено, що 20 серпня 2019 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона зобов`язана повернути позивачу кредит у сумі 314 092,60 грн. не пізніше 19 серпня 2024 року. Процента ставка за користування кредитом становить 35% річних. За умовами договору кредит надавався у безготівковому порядку та повинен був повертатися у відповідності до графіка ануїтентними платежами по 1 256 грн. кожного місяця.
Факт надання позивачем кредиту відповідачці ОСОБА_4 підтверджується меморіальними ордерами №48049493, 48049456, 48049391, 48049423, 48034568 від 20.08.2019 та випискою про рух коштів по рахунку з 20.08.2019 по 10.06.2021.
Таким чином, кредитні кошти були отримані. Доказів на спростування зазначеного відповідачами суду надано не було.
Зазначені кредитні кошти, згідно пункту 2.4 договору, надані відповідачці ОСОБА_4 на поточні потреби в сумі 54 261,15 грн. та решта на погашення (рефінансування) її кредитних заборгованостей перед ТОВ «ФК ЦФР» по кредиту від 6.2.2019, ТОВ «Кредит ТУЮ» по кредиту від 11.2.2019, ПАТ «ПУМБ» по кредиту від 6.7.2018 та ПАТ КБ «Приватбанк» по кредиту від 20.6.2008.
Перед укладенням кредитного договору відповідачка ОСОБА_5 була вільною в погодженні всіх умов кредитування в банку, з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, порядком погашення по кредиту була ознайомлена та погодилася з ними, про що свідчать її підписи. Зазначений договір на момент розгляду даної справи в суді є чинними та ніким не оскаржений.
Згідно розрахунку у відповідачки ОСОБА_6 станом на 20.08.2019 заборгованість за кредитним договором перед банком становить 427 914,26 грн., яка складається з:
заборгованості за тілом кредиту 294 339,94 грн.;
заборгованості за відсотками 133 574,32 грн.
Даний розрахунок у відповідності до ст.81 ЦПК України ніким не спростовано, контррозрахунку не надано.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у Положенні про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Отже, виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості за кредитом.
Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Позичальник, в свою чергу, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то й права і обов`язки виникають у кожного контрагента.
Відтак, факт існування кредитних відносин між банком та відповідачкою ОСОБА_3 підтверджується кредитним договором (який є чинним). Оскільки сторони досягли домовленості згідно з положеннями чинного на момент укладання кредитного договору ЦК України та уклали цей договір, у якому передбачені певні умови, то вони підлягають виконанню.
Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши кредит.Відповідачка ОСОБА_5 не виконує умови кредитного договору, припинила погашення кредиту та на день подачі позовної заяви до суду заборгувала позивачу грошові кошти. Отже, невиконання нею своїх договірних зобов`язань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит.
Оскільки позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження істотного порушення умов кредитного договору та існування заборгованості по кредиту, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині до відповідачки ОСОБА_6 .
Разом з тим, в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 слід відмовити з огляду на наступне.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.
Один з подружжя, який не приймав участі в укладанні правочину, стає зобов`язаною особою при наступних умов, а саме: 1) правочин, який укладено другим із подружжя виключно в інтересах сім`ї; 2) майно, в тому числі грошові кошти, одержані за правочином, використане в інтересах сім`ї. При умові фактичного поєднання вказаних двох умов, другий з подружжя стає зобов`язаною особою. Таким чином, не потрібна згода другого з подружжя на укладення зобов`язальних правочинів, але необхідно довести, що кошти та/або майно використовувались в інтересах сім`ї.
Окрім мети, з якою отримано кредит, важливим є також факт використання коштів. Тобто поділу підлягають лише ті зобов`язання, кошти за якими були не лише отримані, а й використані за призначенням в інтересах сім`ї. В іншому випадку, грошові зобов`язання доведеться виконувати саме тій особі, яка отримала кошти.
Однак, якщо грошові кошти отримані чоловіком чи дружиною для власних потреб, тоді таке боргове зобов`язання розподілу не підлягає.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту до чоловіка позичальниці, просив стягнути з нього заборгованість в солідарному порядку, мотивуючи тим, що одержання грошових коштів за договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язок з їх повернення і для другого з подружжя, тому у відповідачів виникло зобов`язання у вигляді повернення кредиту за кредитним договором, виконання якого вони мають здійснювати як солідарні боржники.
Водночас, матеріали справи не містять доказів про укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а відтак не можна вважати, що укладений між банком та відповідачкою ОСОБА_3 договір є таким, що створив обов`язки для другого з подружжя її чоловіка ОСОБА_2 .
Враховуючи наведене, кредитні кошти, отримані ОСОБА_3 , підлягають стягненню саме з неї. Також з неї належить стягнути судовий збір в сумі 6 418,71 грн., понесений позивачем при подачі позову.
Стосовно доводів про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно зазначити таке.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Оскільки стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а саме: повний текст договору про надання правової допомоги, перелік складових наданих послуг, розрахунок їх вартості, оформлені у встановленому законом порядку платіжні документи (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки); не конкретизовано, який обсяг робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом було здійснено саме по даній справі та здійснених ним реальних витрат, необхідних для надання правничої допомоги у цій справі, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу в розмірі 42 791,42 грн.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 280-282, 315, 319 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
на користь Акціонерного товариства «Кредобанк»
заборгованість по кредитному договору №CL-214455 від 20.08.2019
на загальну суму 427 914,26 грн. та 6 418,71 грн. судового збору.
В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя О. О. Літвин