Справа № 308/2642/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:

секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,

представника позивача - Розман С.Ю.,

представника відповідача 1 та третьої особи - Орбан Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ужгородським МВ ГУДМС України в Закарпатській області 01.06.2018, до

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , та

Ужгородської міської ради, , адреса: м. Ужгород, пл. Поштова, 3,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ,

про скасування рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та Ужгородської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування п. 1.1 Рішення Ужгородської міської ради І сесії VІІІ скликання від 22 грудня 2020 року № 30 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 за кадастровим номером :46:001:0320 площею 0,0576 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 та реєстрацію земельної ділянки в реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 40091335.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням сесії Ужгородської міської ради № 200 від 27 грудня 1995 року їй було надано ділянку площею 0,054 га по АДРЕСА_4 , а тому Ужгородська міська рада не мала право затверджувати проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу за кадастровим № :46:001:0320 площею 0,0576 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 та передавати її йому у власність.

Другого квітня 2021 року від представника Ужгородської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних

вимог, посилаючись на те, що рішення Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.12.1995 року № 200 не являється рішенням про передачу земельної ділянки у приватну власність, а є тільки згодою органу місцевого самоврядування для передачі земельної ділянки. Позивачем не надано доказів щодо наявності іншого рішення щодо надання у приватну власність раніше наданої земельної ділянки та/або державного акту на дану земельну ділянку.

На момент подання та розгляду заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 12.05.2020, дана земельна ділянка була вільною та не сформованою відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України.

Двадцять восьмого травня 2021 року від представника третьої третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Й.І. Посипанка надійшов відзив, у якому останній просив відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що оскаржуване рішення Ужгородської міської ради є ненормативним актом, який вичерпав свою дію шляхом виконання. Позивач не надав жодного правовстановлюючого документу на земельну ділянку, яка нібито передана йому у власність.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив визнати недійсним та скасувати п. 1.1 Рішення Ужгородської міської ради І сесії VІІІ скликання від 22 грудня 2020 року № 30 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок".

Представник відповідача ОСОБА_2 та третьої особи у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві.

Представник відповідача Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явилася, однак, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, просила відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 5 від 27 січня 1995 року "Про виділення, приватизацію та продаж земельних ділянок", згідно з статтею 17 Земельного кодексу України, вирішено надати у приватну власність громадянам земельні ділянки, раніше надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, для ведення особистого підсобного господарства, зокрема, громадянину ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,054 га по АДРЕСА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 111 від 11 серпня 1995 року "Про виділення та приватизацію земельних ділянок", вирішено внести зміни до прийнятих рішень міськвиконкому та розпоряджень міської управи, а саме, згідно з пунктом VII.2. зазначеного рішення, ухвалено пункт V.8. рішення № 70 від 24.05.1995 року "Про надання земельної ділянки площею 0,06 га" під індивідуальну забудову гр. ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 , вважати таким, що втратив чинність, згідно з ст. 27 пункту І Земельного кодексу України, та надати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_4 , поз. 36.

Пунктом VIІI.2. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 200 від 27 грудня 1995 року "Про виділення та приватизацію земельних ділянок", у зв`язку з письмовими заявами забудівників, ухвалено пункти VII.1. VII.2. рішення міськвиконкому № 111 від 11 серпня 1995 року читтати в наступній редакції:

"- надати ОСОБА_1 , проживаючій по АДРЕСА_5 , земельну ділянку площею 0,054 га по АДРЕСА_4 .

- надати ОСОБА_5 , прож. по АДРЕСА_6 , земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_4 , поз. 36.".

Дванадцятого травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до міського голови з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_4 , орієнтовною площею 0,06 га з подальшою передачею у власність.

Рішенням І сесії Ужгородської міської ради VІІІ скликання за № 30 від 22 грудня 2020 року "Про затвердження та відмову у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" ухвалено затвердити проєкт земелеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим № :46:001:0320 площею 0,0576 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 та передати її у власність.

Згідно з листом виконавчого комітету Ужгородської міської ради за № 3107/03-17 від 06.09.2021, в період з 1996 року по теперішній час, звернень від гр. ОСОБА_1 щодо оформлення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , не надходило.

Як вбачається з листа відділу № 1 Управління в Ужгородського районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за № 29-7-0.35, 1-46/264-21 від 13.09.2021, у відділі відсутня інформація щодо видачі державного акту на право власності на землю гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_4 . У книзі реєстрації державних актів відсутня інформація щодо реєстрації державного акту, а також інформація щодо передачі у приватну власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки в АДРЕСА_4 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 250888616 від 01.04.2021, земельна ділянка за кадастровим № :046:001:0320, на праві приватної власності належить ОСОБА_3 . Підставою для державної реєстрації права власності на дану ділянку став договір купівлі-продажу № 284, виданий 10 березня 2021 року.

Оцінивши належним чином докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України (2001 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону.

Частиною 3 статті 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених ЦПК України та іншими законами України.

Згідно з ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на 27.12.1995), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, повинні були подати заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві необхідно було зазначити бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядала заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляла землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проєкт відведення земельної ділянки погоджувався з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури, після чого подавався до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Зазначені земельні ділянки, згідно з діючим на той час законодавством, передавалися у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюрю технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів у місячний строк повинні були розглянути зазначені заяви і матеріали та прийняти відповідні рішення.

Статтею 22 ЗК України визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно зі статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року (далі Декрету), сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Статтею 3 Декрету визначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до ст. 6 Декрету, дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету зупинено.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року, громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Таким чином, право власності на спірну земельну ділянку, відповідно до положень ЗК України, що діяли на момент прийняття рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 200 від 27 грудня 1995 року, виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. При цьому, це право посвідчувалося відповідною Радою народних депутатів, шляхом внесення запису в земельно-кадастрові документи, наступною

видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Позивачка, на підтвердження обгрунтованості своїх позовних вимог щодо скасування рішення І сесії Ужгородської міської ради VІІІ скликання за № 30 від 22 грудня 2020 року "Про затвердження та відмову у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", покликається на те, що земельна ділянка площею 0,054 га по АДРЕСА_4 , перебуває у її власності на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 200 від 27 грудня 1995 року, однак, це твердження позивачки не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

Зокрема, під час судового розгляду справи, судом було з`ясовано, що будь-яких меж земельної ділянки в натурі на місцевості не було встановлено, запис у земельно-кадастрових документах щодо даної земельної ділянки відсутній. Державний акт на право приватної власності на землю не видавався. Таким чином, право власності на дану земельну ділянку в позивачки відсутнє, оскільки таке у неї і не виникло.

Згідно з п. 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державний та земельний кадастр", земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Однак, як було встановлено вище, право власності на спірну земельну ділянку не виникло, оскільки землевпорядними організаціями межі земельної ділянки в натурі не були встанволені, позивачка не отримала державний акт на право власності на землю, запис у земельно-кадастрові документи не був внесений.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 27 грудня 1995 року № 200 не є рішенням про передачу позивачці спірної земельної ділянки у власність.

Даним рішенням виконавчий комітет надав лише згоду на передачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,054 га по АДРЕСА_4 , оскільки відповідно

до порядку передачі земельних ділянок у власність, визначеному ст. 17 ЗК України, в редакції, чинній на момент винесення відповідного рішення Ради народних депутатів, перш ніж прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність, відповідна рада народних депутатів повинна була розглянути первинну заяву громадянина про передачу йому земельної ділянки у власність, надати згоду, замовити землевпорядній організації розробку проекту її відведення, який в подальшому повинен був бути погоджений з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і тільки після цьього поданий до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Водночас, позивачкою жодних доказів, які б підтверджували розробку та існування проєкту відведення земельної ділянки, його погодження та затвердження відповідною Радою народних депутатів, не надано.

Покликання позивачки на рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 5 від 27 січня 1995 року "Про виділення, приватизацію та продаж земельних ділянок", яким передано у приватну власність громадянину ОСОБА_4 сусідню земельну ділянку площею 0,054 га по АДРЕСА_4 , не спростовує наведених вище висновків суду та не підтверджує виникнення у неї права власності на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_4 .

Таким чином, позивачка не підтвердила та не довела належними доказами, що вона є власницею чи законною володілецею земельної ділянки площею 0,054 га по АДРЕСА_4 , на передачу якої їй надано згоду рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатіввід 27 грудня 1995 року № 200, у зв`язку з чим будь-яких підстав вважати, що рішення І сесії Ужгородської міської ради VІІІ скликання за № 30 від 22 грудня 2020 року "Про затвердження та відмову у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" є неправомірним та порушує її законні права та інтереси у суду немає.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з практикою Верховного Суду України. Велика Палата ВСУ неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права

власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (провадження N 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 (провадження N 12-157гс19)).

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на позивача, вжиті судом заходи забезпечення позову, відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, належить скасувати.

На підставі наведеного, керуючись ст. 5 ЦК України, ст.ст. 17, 22, 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року, ст.ст. 116, 152, 153 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, ст.ст. 1-3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року, ст.ст. 13, 82, 200, 206, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Захід забезпечення позову, вжитий відповідно до ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 червня 2021 року, у вигляді заборони ОСОБА_3 вчиняти дії з будівництва, зведення та облаштування будинку, інженерних та господарських будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,0576 га, за кадастровим номером :46:001:0320 по АДРЕСА_4 , скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Повне рішення суду складено 29.11.2022.

Суддя Н.І. Зарева