Провадження № 22-ц/4808/1159/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Кузів А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року в складі суддіДомбровської Г. В., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 13 вересня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовувала тим, що з 17 вересня 2015 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалось з причин різних характерів та поглядів на сімейне життя, відсутності взаєморозуміння. Шлюбних стосунків не підтримують, кожен живе своїм життям. Вважає, що шлюб існує формально, а тому подальше перебування у ньому є недоцільним. Син після розірвання шлюбу залишається проживати з батьком, оскільки вона їде на роботу за межі України та буде відсутня за місцем проживання.

Посилаючись на вказані обставини, просила розірвати шлюб та залишити малолітню дитину проживати разом з батьком.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17 вересня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №1763. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 496,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про залишення дитини проживати з батьком суд виходив з її недоведеності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у позові про залишення дитини проживати з батьком скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким малолітнього сина ОСОБА_4 після розірвання шлюбу залишити проживати з батьком.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спір між нею та ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відсутній. Сторони вирішили, що син залишається проживати з батьком, оскільки вона їде на роботу за межі України та буде відсутня за місцем проживання. Відповідно до положень Сімейного кодексу України суд може вирішити питання про залишення проживати дитини разом з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, суд першої інстанції цього не врахував і не застосував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі №200/952/18.

Також вказує, що суд помилково стягнув з відповідача судовий збір, так як вона такої вимоги не заявляла і не просила суд стягувати з відповідача судові витрати.

Звертає увагу, що оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, в силі вимог частини 1 статті 142 ЦПК України їй необхідно повернути з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору при поданні позову.

Відповідач ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовою повісткою та за допомогою SMS-повідомлення (а.с. 26, 52, 63), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 сторони зареєстрували шлюб 17 вересня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №1763.

У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 одночасно просила залишити малолітнього сина проживати разом з батьком. При цьому посилалась на те, що вона їде на роботу за межі України та буде відсутня за місцем проживання.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про залишення малолітнього сина проживати з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, дитина залишилася проживати разом з батьком, знаходиться на його утриманні, тривалість такого.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення на проживання дітей з одним з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що після припинення сімейних відносин між сторонами, малолітній син сторін залишився проживати разом з батьком, знаходився на його утриманні, тривалість такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у залишенні малолітнього сина проживати з батьком.

При цьому, колегія суддів зауважує, що сторони не позбавленні права після розірвання шлюбу звернутись до суду з відповідним позовом про визначення місця проживання дитини з наданням належних доказів, що підтверджують таку вимогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача судовий збір, оскільки позивачка такої вимоги не заявляла не заслуговує на увагу.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

У статті 265 ЦПК України, яка визначає зміст рішення суду, передбачено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин. У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; розподіл судових витрат; тощо.

Таким чином, стягнення судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції не є позовною вимогою, а є питанням яке суд обов`язково повинен вирішити та відобразити при ухвалені судового рішення.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі про повернення з державного бюджету 50% сплаченого судового збору при поданні позову, то колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до частини 1статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Частиною 1статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не зверталась до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про повернення 50% судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви, що не позбавляє її можливості здійснити цю процесуальну дію в майбутньому.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська