Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа №303/2871/20

провадження № 61-6839св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Матьковського Романа Еміловича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2020 року у складі судді

Гутій О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 лютого

2022 рокуу складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кондора Р. Ю.,

Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 21 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг ВL 2592, згідно з умовами якого останній отримав кредит в рамках ліміту 100 000,00 доларів США строком користування до 01 березня

2028 року.

Цього ж дня, 21 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та

ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок площею 56,20 кв. м, житловою площею 31,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 січня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 983 452,02 грн та судові витрати в розмірі 1820,00 грн.

Посилаючись на те, що зобов`язання ОСОБА_3 перед банком зі сплати кредиту та інших нарахувань у розмірі 1 455 428,16 грн залишилися невиконаними, АТ «Універсал Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, на:

- земельну ділянку, площею 0,0938 га, кадастровий номер :12:000:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО, ОСОБА_4 , зареєстрований за номером 255 ;

- земельну ділянку, площею 0,1158 га, кадастровий номер :12:000:0041, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського РНО Попович В. В., зареєстрований за номером 981,

які виникли як наслідок розподілу земельної ділянки за кадастровим номером 22755502:00:002:0015, яка перебуває в іпотеці AT «Універсал Банк» в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 за генеральним договором про надання кредитних послуг BL2592

від 21 березня 2008 року в межах суми заборгованості ОСОБА_3 в загальному розмірі 1 455 428,16 грн, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення законодавчих дій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову АТ «Універсал Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості у 2011 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останнім спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у червні 2020 року до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14 липня 2021 року прийнято відмову АТ «Універсал Банк» від апеляційної скарги в частині вимог до ОСОБА_2 та закрито провадження у справі в цій частині.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 10 листопада 2020 року змінено в частині правового обґрунтування відповідно до редакції постанови апеляційного суду, а резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач мав можливість пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років після звернення

17 листопада 2010 року з позовом до суду про дострокове виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 у цілому, однак пропустив цей строк та звернувся до суду з позовом 04 червня 2020 року, тобто за межами строку позовної давності. Оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в особі їх адвоката Сабова І. І. подано заяву про застосування строків позовної давності, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у зверненні стягнення на предмет іпотеки в межах суми основного зобов`язання, яким є сума у розмірі 124 631,16 доларів США, що еквівалентно сумі 983 452,02 грн.

Крім того, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині загальної суми 471 976,14 грн за порушення грошового зобов`язання не вкладається в розмір основного кредитного зобов`язання, відповідальність за яке забезпечена іпотечним майном, а тому не підлягає задоволенню, оскільки виконання такої суми відбувається на загальних підставах.

Також апеляційний суд зазначав, що АТ «Універсал Банк» заявило позовні вимоги про звернення стягнення на частину предмету іпотеки, яким на момент звернення з позовом до суду виступають дві земельні ділянки площами 0,0938 га і 0,1158 га, які на час укладення договору іпотеки входили у загальний розмір земельної ділянки площею 0,2096 га, кадастровий номер :00:002:0015. Вимоги ж про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким виступає житловий будинок загальною площею 56,20 кв. м, який знаходиться на вищевказаній земельній ділянці, банком не заявлялись.

Апеляційний суд вважав, що заявлення позивачем вимог не на весь предмет договору іпотеки, який входить до складу садиби, є свідченням обрання неефективного способу захисту порушеного права, так-як судовий захист не буде повним та не відповідатиме принципу процесуальної економії, у зв`язку із чим дійшов висновку, що АТ «Універсал Банк» обрало неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому у задоволенні даного позову слід відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника АТ «Універсал Банк» - адвоката Матьковського Р. Е. на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник АТ «Універсал Банк» - адвокат

Матьковський Р. Е., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги банку згідно уточнення вимог апеляційної скарги.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі

№ 523/10225/15-ц, провадження № 14-159цс19, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку із обранням неефективного способу захисту порушеного права, а саме заявлення позивачем вимог не на весь предмет договору іпотеки, не звернув уваги, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2015 року у справі №303/3651/14-ц було задоволено позов банку та звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 56,20 кв. м, який належить ОСОБА_5 в рахунок погашення суми заборгованості ОСОБА_3 у розмірі 983 452,02 грн.

Також зазначав, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

У цій справі відбулась як зміна власника майна, так і зміна самого майна, оскільки земельна ділянка, яка перебуває в іпотеці банка, була поділена на дві частини з присвоєнням нових кадастрових номерів, і тільки в травні

2020 року банк відновив записи у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та записи про заборону відносно земельних ділянок, і одразу звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не охоплюються пред`явленим позовом у 2010 році та стосуються інших боржників та майна, а тому позовна давність щодо них не переривалась.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк» укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL 2592, згідно якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в рамках ліміту 100 000,00 доларів США строком користування до 01 березня 2028 року.

21 березня 2008 року між ОСОБА_3 та АТ «Універсал Банк» укладено додаткову угоду № BL2592/ BL2592-КL+ до Генерального договору № BL2592, відповідно до умов якої позичальнику в рамках кредитного ліміту, встановленого Генеральним договором, надано кошти в розмірі

80 000,00 доларів США.

17 червня 2008 року між ОСОБА_3 та АТ «Універсал Банк» укладено додаткову угоду № BL2592/ BL 5106-К до Генерального договору № BL2592, відповідно до умов якої позичальнику в рамках кредитного ліміту, встановленого Генеральним договором, надано кошти в розмірі

20 000,00 доларів США.

Також 21 березня 2008 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є:

- житловий будинок загальною площею 56,20 кв. м, житловою площею

31,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами підпункту 2.1.1 пункту 2.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки цей договір підлягає нотаріальному посвідченню, набирає чинності з моменту такого посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань за основним договором, що обумовлює основне зобов`язання.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 25 січня 2011 року у справі № 2-219/11 достроково стягнуто з

ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» повну суму заборгованості за тілом наданого кредиту та відсоткам за користування кредитом на загальну суму 124 631,16 доларів США, що еквівалентно сумі 983 452,02 грн. Рішення суду набуло законної сили та видано виконавчий лист.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення в сумі 383 546,29 грн, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 88 429,85 грн та судовий збір в розмірі 7 079,64 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк зазначав, що в ході виконання виконавчого листа від 14 вересня 2011 року у справі №2-219/11 йому стало відомо, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26 січня

2015 року у справі № 303/7735/14 задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку :00:002:0015, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2096 га, яка перебувала в іпотеці АТ «Універсал Банк».

В подальшому вказану земельну ділянку було поділено на дві земельні ділянки: площею 0,0938 га, кадастровий номер :12:000:0040, та площею 0,1158, кадастровий номер :12:000:0041.

Також банк зазначав, що у травні 2020 року ним відновлено записи у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про заборону відносно земельних ділянок, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Щодо неефективного способу захисту

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, зокрема, посилався на те, що банком обрано неефективний спосіб захисту, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог щодо звернення стягнення на весь предмет іпотеки, в тому числі й на житловий будинок.

Апеляційний суд виходив з того, що здійснення самостійного звернення стягнення на земельну ділянку, на якій знаходиться житлова нерухомість, без звернення такого стягнення на інший предмет іпотеки, яким виступає житловий будинок, свідчить про те, що за рахунок лише земельної ділянки розмір кредитної заборгованості за основним зобов`язанням не буде погашено внаслідок непокриття такого розміру через недостатність грошових коштів виходячи з визначеної вартості предмет іпотеки. Такий стан речей по захисту майнового права та інтересу призведе до необхідності повторного звернення з позовом до суду щодо звернення стягнення і на іншу частину предмету іпотеки, яким виступає житловий будинок і нероздільно пов`язаний із зазначеною земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункт 8.5) наголосила на тому, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

При цьому, у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18(провадження № 14-125цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, станом на час розгляду справи власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , проте власниками земельної ділянки площею 0,0938 га є ОСОБА_1 , а земельної ділянки площею 0,1158 га - ОСОБА_2 .

Таким чином, спірні земельні ділянки та житловий будинок зареєстровані за різними особами, у зв`язку із чим позивач може реалізувати своє право та звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельні ділянки, які утворились внаслідок поділу однієї земельної ділянки, яка була предметом іпотеки.

Крім того, в матеріалах справи наявне рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року у справі №303/6765/15-ц, з якого вбачається, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року, яким звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 56,20 кв. м, житловою площею

31,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , в рахунок погашення суми заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 983 452,02 грн; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 243,60 грн, змінено, доповнивши абзацом «Рішення суду не виконувати на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»».

Отже, банк вже звертався до суду з позовом про звернення стягнення на житловий будинок як на предмет іпотеки і його позов було задоволено.

Таким чином, в рахунок погашення суми заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 983 452,02 грн вже звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 56,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З наведеного вбачається, що позивачем обраний ефективний спосіб захисту.

Щодо пропуску строку позовної давності

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах

від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада

2019 року у справі № 911/3677/17.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого у незміненій частині рішення погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач мав можливість пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років після звернення 17 листопада 2010 року з позовом до суду про дострокове виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 у цілому, однак, пропустив цей строк та звернувся до суду з позовом 04 червня 2020 року, тобто за межами строку позовної давності.

Оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в особі їх адвоката Сабова І. І. подано заяву про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції обґрунтованого відмовив у зверненні стягнення на предмет іпотеки в межах суми основного зобов`язання, яким є сума у розмірі

124 631,16 доларів США, що еквівалентно сумі 983 452,02 грн.

При цьому, апеляційним судом обґрунтовано відхилено доводи АТ «Універсал Банк» стосовно того, що позовна давність не переривалася, оскільки вимоги позивача у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки не охоплюються пред`явленим позовом у 2010 році, а стосуються інших боржників та майна і тільки у травні місяці 2020 року банк відновив записи у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та записи про заборону відносно земельних ділянок, й одразу, на початку червня цього ж року звернувся до суду з позовною заявою.

Апеляційним судом правильно враховано, що позивачем пропущено строк позовної давності, починаючи ще з 17 листопада 2013 року, тобто задовго до тих обставин, на які він посилається, оскільки ОСОБА_5 набула право власності на земельну ділянку, яка є предметом іпотеки тільки у 2015 році на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 січня 2015 року у справі № 303/7735/14.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позовні вимоги банку є обґрунтованими лише в частині заборгованості без урахування розміру інфляційних втрат та 3% річних на загальну суму 471 976,14 грн, оскільки позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині загальної суми 471 976,14 грн за порушення грошового зобов`язання не вкладається в розмір основного кредитного зобов`язання відповідальність за яке забезпечена іпотечним майном, а тому не підлягає задоволенню, оскільки виконання такої суми відбувається на загальних підставах.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 335/6227/20 (провадження № 61-19232св21).

Доводи касаційної скарги про те, що банком тільки у травні місяці 2020 року відновлено записи у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та записи про заборону відносно земельних ділянок, не спростовують висновків апеляційного суду щодо пропуску останнім строку позовної давності.

У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Аналогічний висновок міститься у пункті 9.8 постанови від 15 червня

2021 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

Таким чином, банк мав протягом строку дії кредитного договору звернутися до суду з позовом про захист прав іпотекодержателя стосовно іпотечного майна.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, провадження

№ 14-159цс19, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги є безпідставними, так як зводяться до особистої незгоди заявника із оскаржуваними судовими рішеннями, що не може бути підставою для їх скасування, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

Однакове застосування законузабезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед закономта правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Посилання в оскаржуваній постанові апеляційного суду на те, що банком обрано неналежний спосіб захисту своїх прав на законність судового рішення не впливає.

Виходячи з меж доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Матьковського Романа Еміловичазалишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 10 листопада 2020 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 лютого 2022 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович