Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 344/7540/15-ц

провадження № 61-20570св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року у складі судді Домбровської Г. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О, Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову посилалося на таке.

21 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № IFIWG7, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а позичальник - прийняти кредит, використати та повернути в сумі 250 000,00 грн, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15 % річних, інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору, кредит в сумі 250 000,00 грн видається на поліпшення якості окремої квартири строком до 21 квітня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов`язання за договором від 21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

Надалі ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою про переведення кредитного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 з валюти «гривня» у валюту «долар США» та конвертувати залишок заборгованості в доларах США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 54 231,61 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 заборгованість ОСОБА_1 станом на 25 березня 2015 року становить 132 129,72 дол. США, з яких: 39 556,30 дол. США - заборгованість за кредитом; 8,42 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 86 263,00 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,62 дол. США - штраф (фіксована частина) та 6 291,39 дол. США - штраф (процентна складова).

З урахуванням наведеного позивач просив стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 132 129,72 дол. США.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у 2011 році ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізовано право на дострокове стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_1 шляхом звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як випливає зі змісту рішень Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року та Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2014 року у справі № 0907/2-5240/2011 банком було заявлено вимогу про дострокове стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 станом на 29 грудня 2010 року.

Отже, з 31 липня 2014 року кредитні правовідносини між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 припинилися.

Таким чином, заявляючи позов у цій справі про стягнення кредитної заборгованості станом на 25 березня 2015 року, банком необґрунтовано повторно пред`явлено позовні вимоги, які вже вирішені судом за період до 31 липня 2014 року, а також безпідставно заявлено вимоги, які не підлягають задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю нарахування відсотків та інших платежів після припинення зобов`язання (з 31 липня 2014 року).

Повторна вимога про стягнення заборгованості за період до 31 липня 2014 року є вимогою про подвійне стягнення.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 887, 86 дол. США. В іншій частині позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 припинилося 12 лютого 2011 року шляхом пред`явлення дострокової вимоги і банк після цієї дати не міг укладати додаткові угоди до зазначеного договору, нараховувати відсотки, неустойки та інші платежі згідно з умовами договору, оскільки основне зобов`язання припинено.

Отже, усі кошти, які надійшли після 12 лютого 2011 року на виконання умов договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, могли бути зараховані лише на оплату нарахованої заборгованості станом на день припинення зобов`язання, тобто на 12 лютого 2011 року.

Таким чином, додаткова угода від 31 липня 2014 року до кредитного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, яка укладена після закінчення строку основного зобов`язання, є нікчемним правочином, тому вона, як і доданий графік погашення кредиту, а також розрахунок заборгованості у розмірі 39 783,53 дол. США станом на 25 березня 2015 року, поданий позивачем у цій справі, до уваги не має братися.

Водночас, оскільки заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 у повному розмірі не сплачена, тому є підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» такої заборгованості у розмірі 887,86 дол. США (62 359,94 дол. США -61 472,08 дол. США), що становить 23 175,10 грн.

Щодо вимог до поручителя, то зобов`язання за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 припинилося 12 лютого 2011 року шляхом пред`явлення дострокової вимоги, тому до поручителя банком мали бути пред`явлені вимоги у строк, визначений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 12 серпня 2011 року.

З позовом про стягнення заборгованості до поручителя ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 28 серпня 2015 року, тобто поза межами строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на таке.

Відповідно до додаткової угоди та графіка погашення до додаткової угоди від 31 липня 2014 року визначено заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 34 783,53 дол. США. Строк погашення встановлено до 22 квітня 2024 року.

Метоюукладаннядодатковоїугодивід 31 липня 2014 року булоствореннябільшсприятливихумовдлявиконаннякредитнихзобов`язань. Тому посилання відповідача на збільшення заборгованості за додаткової угодою є безпідставним.

Суд першої інстанції не зазначив про укладання додаткової угодивід 31 липня 2014 року, чим порушив норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що додатковаугодавід 31 липня 2014 року до кредитного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, яка укладена після закінчення строку основного зобов`язання, є нікчемним правочином.

Вважаючи нікчемною додаткову угодувід 31 липня 2014 року, суд апеляційної інстанції не визначив імперативну норму ЦК Украйні або іншого закону, які встановлюють нікчемність цього правочину, у зв`язку з чим безпідставно вважав вказану додаткову угоду нікчемною.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором.

Крім того, помилковим є твердження про подвійне стягнення за основним зобов`язанням.

Позовна давність за вимогою про стягнення суми, якої не вистачає після реалізації предмета іпотеки, має обчислюватися саме від дати реалізації предмета іпотеки, а саме іпотечна квартира була продана 15 липня 2014 року, а банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості у квітні 2015 року.

Згідно з пунктами 4.2, 4.3 договору поруки цей договір припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання. Виходячи із зазначених обставин справи, необхідно вважати, що у зв`язку з пред`явленням вимоги до поручителя строк припинення поруки повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги.

Відповідно до пунктів 1, 1.5 договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладання договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

Поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

Судове рішення оскаржується з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 456/1747/15-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19.

У січні 2022 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

На обґрунтування відзиву посилається на таке.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про повторність звернення до суду з вимогами, що вже розглядались в судах першої та апеляційної інстанцій за одними й тими ж кредитними зобов`язаннями.

З липня 2014 року вона вважала, що борг погашений, тому жодних платежів не здійснювала, але й не отримувала від банку жодних повідомлень, вимог чи претензій, що їй нараховується далі борг, чи про те, що вона повинна далі сплачувати кошти на погашення кредиту, та про те, що виручених за продаж квартири коштів не вистачило на повне погашення кредиту.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2014 року позов банку задоволено частково, вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року в розмірі 62 359,94 дол. США, що становить 496 453,72 грн.

Позивач звернувся з вимогами, в тому числі про стягнення 39 556,30 дол. США - тіла кредиту, пені у розмірі 86 263,00 дол. США, яка вдвічі перевищує тіло кредиту. Такі вимоги не відповідають чинному на той час ЦК України стосовно права на стягнення штрафних санкцій.

Тобто, при стягненні за попереднім рішенням суду боргу в розмірі 62 359,94 дол. США, продажу її квартири та погашення заборгованості, невідомо звідки виникла заборгованість за тим же тілом кредиту на суму 39 556,30 дол. США, а позивач суду таких доказів не надав.

Висновок суду апеляційної інстанції у цій справі про відсутність підстав для прийняття до уваги умов угоди від 31 липня 2014 року як нікчемної в силу закону узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 383/502/15-ц (провадження № 61-1536св17), від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц (провадження № 61-32088св18).

Подавши позов до поручителя у серпні 2015 року, банк пропустив позовну давність, передбачену частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2022 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № IFIWG7 (т. 1, а. с.12-15).

Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати та повернути кредит в сумі 250 000,00 грн, а також сплатити відсотки за користування кредитом на рівні 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструмент у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору кредит надається на поліпшення якості окремої квартири. Строк кредитування встановлений до 21 квітня 2023 року.

Надалі ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про переведення кредитного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 з національної валюти «гривня» у іноземну валюту «долар США» та конвертування залишку заборгованості в доларах США (т. 1, а. с.17).

Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку, згідно з додатковою угодою до кредитного договору від 06 серпня 2008 року, становить 54 231,61 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (т. 1, а. с.19-21).

На забезпечення виконання зобов`язання за договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки (т. 1, а. с.25-26).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року у справі № 0907/2-5240/2011 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 у розмірі 62 359,94 дол. США, що становить 496 453,72 грн, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 53,4 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Застосовано процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом проведення публічних торгів, зазначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій щодо реалізації майна.

Виселено ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в квартирі на АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (т. 1, а. с.102-103).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2014 року у справі № 0907/2-5240/2011, яке набрало законної сили, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в розмірі 62 359,94 дол. США, що становить 496 453,72 грн, на підставі іпотечного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 53,4 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Госпорозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду міста Івано-Франківська від 08 липня 2003 року, та договору дарування часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л. Б. від 21 березня 2008 року за реєстровим № 1106. Надано право ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 укладати договори купівлі-продажу предмета іпотеки - квартири, загальною площею 53,4 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а за відсутності згоди, на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з правом звернення до Бюро технічної інвентаризації та нотаріуса щодо укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

Вирішено розподіл коштів від продажу зазначеного іпотечного майна направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в загальному розмірі 496 453,72 грн та судових витрат в розмірі 1 820,00 грн, а залишок коштів від продажу іпотечного майна повернути ОСОБА_1 .

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції повністю не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У справі № 0907/2-5240/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно (предмет іпотеки) міститься вимога про дострокове стягнення кредиту від 06 січня 2011 року, адресована ОСОБА_1 , згідно з якою прострочена заборгованість станом на 05 січня 2011 року становила 62 553,23 дол.США з яких: 150,76 дол. США - заборгованість за кредитом, 2 949,09 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом,147,36 дол. США - заборгованість за комісією, 68,42 дол. США - заборгованість за пенею.

При цьому банк вимагав сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цього повідомлення. У разі невиконання цієї вимоги, банк попередив про наміри звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 36 у справі

№ 0907/2-5240/2011).

Зазначене повідомлення вручено ОСОБА_1 11 січня 2011 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 37 у справі № 0907/2-5240/2011).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що банком відповідачці пред`явлена вимога з оплати кредиту у зв`язку із наявністю заборгованості, яка виконана не була у тридцятиденний строк з дня отримання повідомлення, тому право на дострокове стягнення виникло у банку з 12 лютого 2011 року і з цього часу строк договору про іпотечний кредит банком був змінений і банк не мав підстав здійснювати нарахування відсотків, неустойки та інших платежів, передбачених умовами договору.

Таким чином, усі кошти, які надійшли після 12 лютого 2011 року на виконання умов договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, могли бути зараховані лише на оплату нарахованої заборгованості станом на день припинення зобов`язання, тобто на 12 лютого 2011 року.

Крім того, банк захистив своє право у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, пред`явивши відповідний позов 03 березня 2011 року з ціною позову у розмірі 62 359,94 дол. США, яка зазначена як розмір заборгованості за кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості 14 липня 2014 року від ОСОБА_1 надійшли кошти у розмірі 22 677,48 дол. США, які зараховано на погашення пені, 31 липня 2014 року (день укладення додаткової угоди та день ухвалення рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області) здійснено погашення заборгованості у розмірі 32 632,72 дол. США, які зараховано на погашення відсотків та погашення заборгованості у сумі 6 161,88 дол. США, які зараховано на оплату комісії (т. 1, а. с. 5-7)

Таким чином, загальна сума внесених коштів склала 61 472,08 дол. США (32 632,72 дол. США + 22 677,48 дол. США + 6 161,88 дол. США).

Сторони у судовому засіданні визнали, що ці кошти сплачені за наслідком продажу квартири, яка перебувала в іпотеці, була продана відповідачкою за згоди банку на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Фрісом І. П., зареєстрованого в реєстрі за № 299.

Отже, станом на день ухвалення рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2014 року у справі № 0907/2-5240/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно (предмет іпотеки) із існуючої заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 у розмірі 62 359,94 дол. США ОСОБА_1 погасила 61 472,08 дол. США.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заборгованість за кредитним договором не сплачена у повному розмірі, тому з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 у розмірі 887,86 дол. США (62 359,94 дол. США - 61 472,08 дол. США), що становить 23 175,10 грн.

З таким висновком погоджується Верховний Суд, у зв`язку з чим відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що додатковаугодавід 31 липня 2014 року до кредитного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7, яка укладена після закінчення строку основного зобов`язання, є нікчемним правочином, заслуговують на увагу.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, міститься висновок про те, що «реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. по своїй юридичній сутності договір страхування, за загальним правилом, є реальним договором. В статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину».

Проте указане неправильне тлумачення судом апеляційної інстанції норм матеріального права та помилкове віднесення, зважаючи на предмет спору у цій справі, додатковоїугодивід 31 липня 2014 року до категорії нікчемних правочинів, є підставою не для скасування оскаржуваного судового рішення, а для його зміни.

Верховний Суд зауважує, що зі змісту позовної заяви випливає, що банк у позові не посилався на додаткову угоду від 31 липня 2014 року як підставу нарахування заборгованості, оскільки такою підставою він зазначав кредитний договір, укладений між ним та ОСОБА_1 21 квітня 2008 року, та додаткову угоду про переведення кредитного договору від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 з валюти «гривня» в валюту «долар США».

Отже, зважаючи на підстави та предмет позову, з урахуванням фактично встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд апеляційної інстанції з наведенням відповідних мотивів дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та водночас помилково послався як на одну з підстав відмови у позові на нікчемність додаткової угоди від 31 липня 2014 року, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 456/1747/15-ц, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) зазначено, що «у постанові від 9 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14 Верховний Суд України зазначив таке: «Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд апеляційної інстанції встановив, що на час розгляду справи № 922/3658/13 рішення Господарського суду Харківської області від 16 грудня 2009 року у справі № 27/362-09 не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягало судовому захисту. Покладаючи в основу рішення висновок про подвійне стягнення, суд касаційної інстанції не врахував, що за змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня»».

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 456/1747/15-ц (провадження № 61-27806св18) зазначено, що «колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що до даних правовідносин повинен був бути застосований трирічний строк позовної давності, який розпочався 27 жовтня 2011 року та сплив 27 жовтня 2014 року, адже як вірно було встановлено судами попередніх інстанцій автомобіль, що перебував у заставі було реалізовано 08 жовтня 2014 року, а тому саме з цього часу почав відлік строк позовної давності за заявленими вимогами щодо стягнення решти заборгованості».

З урахуванням наведеного посилання заявника на зазначені постанови не заслуговують на увагу, оскільки станом на день ухвалення рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2014 року у справі № 0907/2-5240/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на майно (предмет іпотеки) із існуючої заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 у розмірі 62 359,94 дол. США, ОСОБА_1 погасила 61 472,08 дол. США.

Аргументи касаційної скарги про те, що у зв`язку з укладенням додаткової угоди від 31 липня 2014 року порука не була припинена, є необґрунтованими з огляду на таке

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі

№ 541/2246/16-ц (провадження № 61-18545св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок щодо застосування статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та вказано, що «зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму».

Водночас, враховуючи, що банк скористався правом на дострокове повернення кредиту з 12 лютого 2011 року, вимоги до поручителя мали бути пред`явлені у строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, -протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 12 серпня 2011 року.

Проте з позовом про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 28 серпня 2015 року, що свідчить про те, що позивачем вимоги до поручителя про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит пред`явлені поза межами встановленого строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції умов договору поруки, за умовами якого строк припинення поруки повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги, а поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладання договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому і що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

Встановлено, що строк виконання основного зобов`язання настав 12 серпня 2011 року, а додаткова угода від 31 липня 2014 року укладена після припинення поруки відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України, а тому не відновлює чинність поруки.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що банк у позовній заяві не посилався на додаткову угоду від 31 липня 2014 року як підставу нарахування заборгованості та чинності поруки, тому доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц (провадження

№ 61-18545св18), не заслуговують на увагу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням наведених вище мотивів, Верховний Суд вважає за необхідне постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик