Номер провадження: 22-ц/813/4108/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Одеська міська рада,

третя особа Міністерство юстиції України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, третя особа Міністерство юстиції України, про визнання відсутнім права власності на нежитлове приміщення підвалу та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.02.2019 позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Квартира розташована на першому поверсі двоповерхового будинку. Всі комунікації, що забезпечують багатоквартирний будинок водопостачанням та каналізацією, а також кладові знаходяться у приміщенні підвалу, розташованого під цією квартирою, що встановлено рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16.10.2006 у справі № 2а-481. Тобто, позивач вважає, що на підставі ч.1 ст. 1 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі №1-2/2004, ч.2 ст. 382 ЦК України, на праві спільної сумісної власності належать допоміжні приміщення підвалу будинку АДРЕСА_2 , користування та розпорядження таким майном здійснюється за згодою всіх співвласників за приписами ч. 1 ст. 369 ЦК України. Проте, реалізація належного їй права власності (доступ до приміщень, обслуговування комунікацій, розпорядження майном) неможлива, так як право власності на нежитлове приміщення підвалу площею 73 кв.м., зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу реєстровий №749 від 12.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Позивачу стало відомо, що після реєстрації правовий статус майна (приміщення підвалу) ОСОБА_2 змінився внаслідок скасування рішення суду як підстави набуття права власності за продавцем цього майна - доньки відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що позбавило зазначених осіб (Покупця та Продавця) фактичного права володіння, користування та розпорядження. При цьому, рішення про державну реєстрацію права власності від 18.04.2007, запис №423 в книзі 63неж-170, реєстраційний номер 17584487 в державному реєстрі прав та їх обтяжень про право приватної власності ОСОБА_2 на 73 кв.м. нежилого приміщення підвалу у будинку АДРЕСА_2 порушує законні інтереси позивача стосовно такого майна як законного співвласника приміщення підвалу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить його скасувати, позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду не містить нормативного обґрунтування того, що обраний позивачем спосіб захисту права суперечить чинному законодавству. Позивач має право звернутися до суду за захистом порушеного права відповідно чинного законодавства. Відповідно до реєстраційних відомостей про право власності спірне приміщення є нежитловим. Проте, документи, на підставі яких виникло це право (договір суборенди, викуп майна, рішення суду) скасовано, тому фактично приміщення підвалу є допоміжними. Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи щодо розташування приміщення підвалу під квартирою позивача. Спір, що розглядається, є спором про цивільне право, має приватно-правовий характер, а саме є спором позивача та ОСОБА_2 щодо права на спірне нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації. Належним відповідачем у таких справах є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь суб`єкта державної реєстрації прав в якості сторони справи, якщо позивач вважає за необхідне, не змінює його цивільно-правового характеру, а правомірність та обґрунтованість залучення сторони до розгляду справи вирішується судом під час розгляду справи по суті. Викладені доводи свідчать про відсутність вияснення судом усіх фактичних обставин справи, незаконність та необґрунтованість ухваленого судом рішення і наявність правових підстав для його скасування.

В письмових поясненнях Одеська міська рада просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Міністерство юстиції України 10.01.2022 надало письмові пояснення в яких зазначило, що позивач не навела в позові яким чином рішення влине на права чи обов`язки третьої особи у даній справі. Зазначило, що Міністерство юстиції України не є суб`єктом спірних правовідносин та безпідставно залучено до участі у справі.

Сторони в судове засідання 06.12.2022 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визнання відсутнім у відповідача права власності на нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 73 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 не є належним способом захисту. Позивач не довела наявності підстав для скасування реєстрації права власності на спірне приміщення за відповідачем.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17, провадження N 61-2417сво19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі N910/3009/18 (провадження N 12-204гс19) вказано, що "ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення- гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі N 4-рп/2004 зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

У рішенні від 09 листопада 2011 року у справі N 14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

У багатоквартирних жилих будинках можуть розташовуватись і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 598/175/15-ц (провадження N 14-363цс19).

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення від 18.04.2007 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: нежиле приміщення підвалу, загальною площею 73,0 кв.м., адреса: АДРЕСА_2 , підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі- продажу, реєстровий №746, від 12.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В.

На підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лебідь О.В., реєстровий №153, за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, задоволення вимог про відсутності права власності у відповідача ОСОБА_2 на підвал загальною площею 73,0 кв.м. та скасування рішення про реєстрацію за нею права власності на підвальне приміщення не зумовлює бажаних для позивача наслідків, а саме виникнення права користування та розпорядження цим майном, такий спосіб захисту є неефективним, він не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Крім того, постановою Приморського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2006 року у справі №2а - 481/2006, на яку посилається апелянт, не встановлювався факт права спільної сумісної власності власників квартир будинку АДРЕСА_2 на допоміжні приміщення підвалу, а висновки про те, що у приміщенні підвалу знаходяться комунікації, які забезпечують водопостачання та каналізацію житлового будинку не доводять, що приміщення підвалу визнано допоміжним у встановленому законом порядку.

Таким чином, вищевказані доводи апеляційної скарги не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 26.12.2022

Головуючий:

Судді: