Справа № 466/5481/20 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/1452/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 29 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику 65000 доларів США строком на 6 календарних місяців та зобов`язався повернути суму в розмірі 71 000 доларів США, враховуючи плату за користування коштами. Стверджує, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, а на неодноразові вимоги повернути борг не реагує, борг не сплачує, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 71000 доларів США основного боргу і плати за користування позикою по офіційному курсу Національного банку України на день стягнення боргу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_3 позовної давності.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65 000 доларів США боргу за договором позики по офіційному курсу валют Національного банку України на день стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 510 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення плати за користування позикою відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що договір позики від 29 грудня 2010 року є фіктивним, оскільки коштів він не отримував, а укладення такого необхідно позивачу з метою підтвердження своєї платоспроможності для отримання кредиту в банку, а також для пояснення відсутності значної суми коштів, які він використав без відома дружини. Зазначає, що договір позики є реальним, відтак, права та обов`язки за договором позики не можуть виникнути до моменту передачі грошей, а письмова форма договору є виключно доказом факту укладення договору та не підтверджує факт отримання ним коштів, а розписки позичальника на підтвердження передання коштів позивачем не надано. Вказує, що факт передання коштів не може підтверджуватися показами свідка, а відтак надані позивачем покази в якості свідка не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог, враховуючи, крім того, що позивач є ініціатором судового провадження, а надані ним покази містять суперечності, є не послідовними та не узгоджуються з матеріалами справи. Вважає, що поведінка позивача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, оскільки ОСОБА_3 запевняв, що не буде реалізовувати своє право на пред`явлення вимоги за безгрошовою позикою, відтак, позивач пов`язаний своїм рішенням та не вправі його змінити, однак, скориставшись його довірою звернувся до суду з вимогою про стягнення неіснуючого боргу. Наголошує, що, визнавши поважними причини пропуску строку позовної давності без наведення відповідних причин, судом першої інстанції порушено принцип правової визначеності та його право на справедливий суд. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 ,суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримав в позику від позивача 65000 доларів США, однак до закінчення строку дії договору позики коштів не повернув, відтак, такі підлягають стягненню з нього на користь позивача, а враховуючи, що договором позики не передбачено стягнення плати за користування позикою, позовні вимоги в частині стягнення такої в розмірі 6000 доларів США не підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається, як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дата її отримання.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

З долученого до матеріалів справи договору позики від 29 грудня 2010 року вбачається, що за цим договором ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю.

Пунктом 2.1 договору позики від 29 грудня 2010 року передбачено, що сума позиви за договором становить 65 000.00 доларів США.

Відповідно до п. 3.1 договору позики від 29 грудня 2010 року позикодавець передає суму позики по вимозі позичальника у готівковому порядку шляхом перерахування коштів на картковий рахунок.

Строк повернення позики становить 6 календарних місяців з моменту надання суми позики (п. 4.1 договору позики від 29 грудня 2010 року).

Згідно з п. 7.1 цей договір набирає чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Для забезпечення виконання умов договору позики від 29 грудня 2010 року між ОСОБА_3 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро» зобов`язується перед ОСОБА_3 солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань по проведенню розрахунків за надані послуги в загальній сумі 71 000.00 доларів США згідно з договором позики.

Крім того, для забезпечення виконання умов договору позики від 29 грудня 2010 року між ОСОБА_3 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод» зобов`язується перед ОСОБА_3 солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань по проведенню розрахунків за надані послуги в загальній сумі 71 000.00 доларів США згідно з договором позики.

Ухвалою Господарського районного суду Рівненської області від 30 червня 2020 року ліквідовано Товариство з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро».

На підставі ухвали Господарського районного суду Рівненської області від 30 червня 2020 року припинено юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро», про що 10 липня 2020 року внесено запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро» про стягнення боргу.

Ухвалою Господарського районного суду Рівненської області від 10 липня 2018 року, залишеною без змін Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 08 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року, ліквідовано Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод».

На підставі ухвали Господарського районного суду Рівненської області від 10 липня 2018 року припинено юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод», про що 09 серпня 2018 року внесено запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 обгрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 не виконав умови договору позики від 29 грудня 2010 року та не повернув кошти в розмірі 71000 доларів США, які зобов`язувався повернути відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В договорі позики від 29 грудня 2010 року сторони погодили між собою усі істотні умови договору, а саме, суму позики, строк, на який надається позика, порядок надання та порядок повернення позики, а також відповідальність позичальника у разі прострочення виконання позики.

Пунктом 3.1 договору позики від 29 грудня 2010 року передбачено, що позикодавець передає суму позики по вимозі позичальника у готівковому порядку шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позичальника.

Отже, умовами договору позики від 29 грудня 2010 року передбачено, що кошти передаються не в момент підписання договору, а по вимозі позичальника.

Крім того, сторони погодили в умовах договору, що кошти передаються шляхом перерахування на картковий рахунок позичальника, визначивши таким чином спосіб передання коштів на виконання умов договору позики від 29 грудня 2010 року.

З огляду на те, що договір позики вважається укладеним з моменту передання коштів і умовами договору позики передбачена передача коштів саме на вимогу позичальника, що, на думку суду, свідчить про те, що грошові кошти в момент підписання та укладення договору позики 29 грудня 2010 року позикодавцем ОСОБА_3 позичальнику ОСОБА_1 не передавалися, а відтак передача позикодавцем грошових коштів позичальнику у відповідності до ст. 81 ЦПК України має бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Таким чином, якщо в договорі позики обумовлено передачу коштів в майбутньому, тобто відсутня констатація факту передачі коштів на момент підписання договору сторонами, позикодавець повинен підтвердити своє право вимагати від позичальника виконання боргового зобов`язання шляхом надання суду належних та допустимих на підтвердження фактичної передачі грошових коштів, що є обов`язком позивача враховуючи положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що на виконання умов договору позики від 29 грудня 2010 року він перерахував кошти на картковий рахунок відповідача чи надав такі готівкою.

Відтак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передання позикодавцем та отримання позичальником в борг грошових коштів в розмірі 65 000 доларів США після підписання договору позики від 29 грудня 2020 року.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня вимога позичальника про перерахування йому суми позики на підставі договору позики від 29 грудня 2020 року.

В суді апеляційної інстанції позивач ствердив про те, що грошові кошти ним передавалися на усну вимогу позичальника і що такі були передані позичальнику в день підписання договору позики, разом з тим такі твердження не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Такі твердження позивача спростовуються умовами договору, зокрема, п. 3.1 договору позики, а також відсутністю в договорі умови про передачу коштів позикодавцем позичальнику в день підписання договору.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами передачу ним та отримання відповідачем в борг грошових коштів в розмірі 65 000 доларів США, а тому позовні вимоги про стягнення таких з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , не підлягають до задоволення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 65000.00 дол. США за договором позикивід 29 грудня 2010 року, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення плати за користування позикою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк