Ухвала

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 523/9000/15

провадження № 61-19961св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач), суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімонова Ольга Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2019 року у складі судді Середи І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Савченко С. В., про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування позову банк посилався на таке.

27 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», а надалі - Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 61 МК Ф, відповідно до умов якого ОСОБА_4 надано кредит у сумі 116 300,00 дол. США на строк до 27 жовтня 2015 року під 12 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір від 27 жовтня 2005 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку нежитлову будівлю магазину-бару площею 131,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2011 року у справі № 1512/2-1160/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Жилстрой» (далі - ТОВ «Альянс-Жилстрой»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Висотбуд» (далі - ТОВ «Альянс-Висотбуд»), Приватного підприємства «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс» (далі - ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс»), ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Таїрово», Приватного підприємства «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Приморський» (далі - ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Приморський») про стягнення заборгованості стягнуто, зокрема, за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф з позичальника ОСОБА_4 , поручителів ОСОБА_5 , ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Таїрово», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Приморський» на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість станом на 01 липня 2009 року на загальну суму 84 083,15 дол. США.

Зазначене рішення суду не виконано. Сума заборгованості за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року №61 МК Ф станом на 08 липня 2014 року становить 150 712,70 дол. США.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) АТ «УкрСиббанк» має право звернутися з позовом про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, нарахованими з 16 листопада 2011 року до 08 липня 2014 року, у розмірі 10 481,58 дол. США.

Невиконання ОСОБА_4 зобов`язання, забезпеченого іпотекою, надає право звернення АТ «УкрСиббанк» на предмет іпотеки - нежитлову будівлю магазину-бару загальною площею 131,5 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 .

Постановою Господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 фізичну особу - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4 визнано банкрутом.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 затверджено реєстр вимог кредиторів до ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 218 500 749,10 грн, зокрема грошових вимог АТ «УкрСиббанк» на загальну суму 15 137 041,57 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 скасовано обтяження нерухомого майна ОСОБА_4 16 серпня 2012 року ліквідатор боржника провів аукціон з реалізації майна банкрута ОСОБА_4 , на якому було реалізовано належне ОСОБА_4 нерухоме майно, у тому числі й предмет іпотеки за іпотечним договором від 27 жовтня 2005 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2012 року постанову Господарського суду Одеської області у справі

№ 21/17-5170-2011 від 14 лютого 2012 року скасовано, провадження у справі про банкрутство припинено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28 лютого 2013 року у справі № 21/17-5170-2011 скасовано заходи, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року, та відновлено записи щодо обтяження іпотекою нерухомого майна ОСОБА_4 , зокрема, майна за іпотечним договором від 27 жовтня 2005 року, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128,2 кв. м було зареєстровано 10 вересня 2012 року на праві приватної власності (частка 1/1) за Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «Еквенто» (далі - ТОВ «Еквенто»), реєстраційний номер майна: 12378672, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 серпня 2012 року приватним нотаріусом Савченко С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 2162.

Згідно з договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дарувальник ОСОБА_3 передала у власність обдарованій ОСОБА_1 майно, яке складається з нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 126,3 кв. м. Нерухоме майно, що відчужено, належало ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімоновою О. Ю. 16 грудня 2013 року за реєстровим номером 7768.

Відповідно до договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Сімоновою О. Ю. 10 лютого 2017 року, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в іпотеку нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 126,3 кв. м.

Після уточнення позовних вимог 20 квітня 2018 року, 25 квітня 2018 року, 14 листопада 2018 року та залучення до участі у справі як відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «УкрСиббанк» остаточно просило: звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю магазину-бару, загальною площею 126,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , передану в іпотеку АТ «УкрСиббанк» згідно з іпотечним договором від 27 жовтня 2005 року, реєстровий № 3268, що належить ОСОБА_3 ; встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з визначенням початкової ціни предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф у загальній сумі 150 712,70 дол. США; стягнути з ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» борг з повернення відсотків за користування кредитом у період з 16 лютого 2011 року до 08 липня 2014 року за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф (сума не вказана).

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване у межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця, на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), права іпотекодержателя припинилися відповідно до частини першої статті 17 Закону № 898-IV.

Скасування постанови Господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 та припинення провадження у справі про банкротство відбулося за результатами розгляду касаційної скарги АТ «ОТП Банк». АТ «УкрСиббанк» рішення у вказаній господарській справі не оскаржувало, тому немає підстав для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні вимог до ОСОБА_4 про стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за кредитним договором № 61 МК Ф з позичальника ОСОБА_4 та поручителів стягнута за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2011 року у справі № 1512/2-1160/11, тому право кредитодавця надалі нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припинилося з підстав пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Оскільки АТ «УкрСиббанк» скористалося правом дострокового повернення кредитних коштів та звернулося до суду з вимогою про стягнення з боржника всієї суми заборгованості, то банк тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання, за спливом строку кредитування припинилося право банку нараховувати відсотки за кредитним договором.

Суд першої інстанції також зазначив, що вимога про стягнення відсотків є подвійним стягненням, оскільки позивач, звертаючись з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, здійснив розрахунок заборгованості станом на 08 липня 2014 року та включив суму боргу за відсотками у розмірі 73 855,57 дол. США.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що нерухоме майно, що складало предмет іпотеки, було реалізовано на аукціоні в процесі проведеної на підставі судового рішення ліквідаційної процедури банкрута ФОП ОСОБА_4 .

Набувач майна - ТОВ «Еквенто» було переможцем торгів. Наступні набувачі майна ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , стали такими на підставі нотаріально посвідчених правочинів, що недійсними не визнавалися.

Обтяження з майна були зняті у межах ліквідаційної процедури, що відповідало положенням чинного на той час Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Судове рішення у справі про банкрутство скасовано вже після реалізації спірного майна на аукціоні. Недобросовісності набувачів майна ТОВ «Еквенто», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не встановлено.

Право іпотеки у зв`язку з реалізацією майна припинилося.

На ОСОБА_6 чи ОСОБА_1 . Закон № 898-IV не поширюється. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог АТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо вимог АТ «УкрСиббанк» в частині стягнення з ОСОБА_4 відсотків, то суд апеляційної інстанції зазначив, що передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання судом не заперечується, проте надане АТ «УкрСиббанк» обґрунтування вимог в цій частині та проведений розрахунок відсотків у сумі 10 481,58 дол. США за період з 16 лютого 2011 року до 08 липня 2014 року не узгоджується з положеннями статті 625 ЦК України.

Фактично АТ «УкрСиббанк» продовжив надалі, починаючи з 16 лютого 2011 року, нараховувати передбачені кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф відсотки за користування кредитом, до того ж за визначеною договором відсотковою ставкою за користування кредитом.

Банк, хоча і послався на статтю 625 ЦК України, проте відсотки нарахував не із розрахунку трьох відсотків річних від простроченої суми, а із розрахунку розміру відсотків, вказаних у пункті 1.3 кредитного договору.

Тому немає підстав для задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_4 відсотків за користування кредитом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2021 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що реалізація майна в межах процедури банкрутства відбулася на підставі судового рішення, яке надалі було скасовано, тому права АТ «УкрСиббанк» щодо предмета іпотеки відновились.

Суд першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не мав підстав для повторного встановлення обставин щодо чинності/припинення іпотеки ОСОБА_4 .

Суди не врахували, що відповідно до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, виключення запису про іпотеку не припиняє чинності іпотеки, а іпотека може бути припинена виключно з підстав, встановлених статтею 17 Закону

№ 898-IV. У разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек.

Тому в АТ «УкрСиббанк» збереглися права іпотекодержателя, банк згоди на відчуження предмета іпотеки на надавав, тому договір купівлі-продажу предмета іпотеки від 07 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та договір іпотеки від 10 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є нікчемними.

Суди не врахували, що у цій справі принцип добросовісності має застосовуватись однаково для всіх учасників та не допускати припинення прав однієї добросовісної сторони (обтяжувача) за рахунок добросовісності іншої сторони (набувача).

Суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні вимог про стягнення відсотків з ОСОБА_4 . Не врахували, що порядок нарахування відсотків врегульовано сторонами і закріплено у пункті 1.3 кредитного договору, відповідно до якого нарахування відсотків здійснюється щомісяця, в останній робочій день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства. Відсотки нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору.

Тому кредитним договором встановлено домовленість сторін щодо нарахування відсотків, зокрема сторони погодили, що нарахування відсотків відбувається до моменту повернення коштів.

Суди не врахували положення статті 536 ЦК України, відповідно до яких розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Тобто, договором може бути встановлено інший (інший ніж три відсотків річних) розмір відсотків, який підлягає сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заявник також просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для конкретизації правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 щодо врахування добросовісності всіх учасників правовідношення, забезпечення рівних гарантій для учасників, дії яких є добросовісними, та неможливість настання різних за змістом та непропорційних наслідків щодо прав добросовісних учасників (неможливість припинення права добросовісного обтяжувача та надання переваги праву добросовісного набувача).

Як на підставу касаційного оскарження АТ «УкрСиббанк» посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі

№ 6-2467цс15, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 3-137гс16, від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16, Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 501/1703/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, від 24 січня 2019 року у справі № 12-289гс18, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/750/18, від 26 травня 2021 року у справі № 456/2562/17, від 30 червня 2021 року у справі № 125/274/18, від 30 червня 2021 року у справі № 925/889/20, від 30 березня 2021 року у справі № 753/14629/18, від 30 січня 2019 року у справі № 727/5361/17-ц;

необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17;

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на підставі пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», а надалі - АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф, відповідно до умов якого ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 116 300,00 дол. США на термін з 27 жовтня 2005 року до 27 жовтня 2015 року під 12 % річних (т. 1, а. с. 36-42).

27 жовтня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір від 27 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ситніковою Ю. Д., зареєстрований у реєстрі за № 3268, відповідно до умов якого на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф з повернення кредиту в розмірі 116 300,00 дол. США, сплаті відсотків за користування кредитом, комісій передано в іпотеку нежитлову будівлю магазину-бару, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з однієї нежитлової будівлі загальною площею 131,5 кв. м (т. 1, а. с. 51-56).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2011 року у справі № 1512/2-1160/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Альянс-Жилстрой», ТОВ «Альянс-Висотбуд», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Таїрово», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Приморський» про стягнення заборгованостістягнуто, зокрема, за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф з позичальника ОСОБА_4 , поручителів ОСОБА_5 , ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Таїрово», ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс-Приморський» на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість станом на 01 липня 2009 року у загальній сумі 84 083,15 дол. США (т. 1, а. с. 43-50).

Постановою Господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року у справі № 21/17-5170-2011, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14 червня 2012 року, визнано банкрутом боржника ФОП ОСОБА_4 , відкрито ліквідаційну процедуру, передбачену Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (т. 1, а. с. 57-58).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 затверджено поданий ліквідатором банкрута реєстр визнаних судом грошових вимог конкурсних кредиторів до ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 218 500 749,10 грн (до реєстру ввійшли, зокрема, вимоги ПАТ «УкрСиббанк» на загальну суму 15 137 041,57 грн (т. 1, а. с. 59-65).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року у справі № 217-5170-2011 за клопотанням ліквідатора скасовано обтяження майна банкрута ФОП ОСОБА_4 , зокрема, скасовано обтяження заборону на нерухоме майно, зареєстровану 27 жовтня 2005 року за № 2541226 на підставі іпотечного договору від 27 жовтня 2008 року № 3268, зареєстрованого в реєстрі заборон за № 397, щодо нежитлової будівлі-бару, загальною площею 131,5 кв. м, номер за РПВН: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 66-75).

16 серпня 2012 року ліквідатор банкрута ФОП ОСОБА_4 ОСОБА_7 провів аукціон з реалізації належного ОСОБА_4 майна, у тому числі й майна, що було предметом іпотеки на підставі іпотечного договору від 27 жовтня 2005 року № 3268 щодо нежитлової будівлі-бару, загальною площею 131,5 кв. м, номер за РПВН: АДРЕСА_3 .

Постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено, постанову Господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14 червня 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 скасовано; провадження у справі № 21/17-5170-2011 про банкрутство ФОП ОСОБА_4 припинено; розподілені судові витрати (т. 1, а. с. 76-78).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28 лютого 2013 року у справі № 21/17-5170-2011 скасовано заходи забезпечення, вжиті на підставі ухвали Господарського суду від 21 червня 2012 року у справі

№ 21/17-5170-2011, зокрема, про обтяження: заборону на нерухоме майно, зареєстровану 27 жовтня 2005 року за № 2541226 на підставі іпотечного договору від 27 жовтня 2005 року № 3268, зареєстрованого у реєстрі заборон за № 397, щодо нежитлової будівлі-бару, загальною площею 131,5 кв. м, номер за РПВН: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 79-84).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове офісне приміщення за адресом: АДРЕСА_1 , загальною площею 128,2 кв. м було зареєстровано 10 вересня 2012 року на праві приватної власності (частка 1/1) за ТОВ «Еквенто», реєстраційний номер майна: 12378672, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 серпня 2012 року приватним нотаріусом Савченко С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 2162 (т. 2, а. с. 198зв., т. 3, а. с. 101).

ТОВ «Еквенто» здійснило реконструкцію офісу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з розділом на два самостійні без зміни геометричних розмірів (т. 2, а. с. 169).

Згідно з довідкою з адресного реєстру м. Одеси від 01 липня 2013 року № 350665/1, наданою на замовлення ТОВ «Еквенто», за нежитловим приміщенням зарезервовано адресу об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_2 . Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» у жовтні 2013 року, нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 має загальну площу 126,3 кв. м (т. 2, а. с. 172, 174-177).

Відповідно до довідки з адресного реєстру міста Одеси від 01 липня 2013 року № 352521/1, наданої на замовлення ТОВ «Еквенто», за нежитловим приміщенням зарезервовано адресу об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 . Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» у жовтні 2013 року, нежитлове приміщення на АДРЕСА_4 має загальну площу 78,9 кв. м (т. 2, а. с. 173, 178-181).

Згідно з договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дарувальник ОСОБА_3 передала у власність обдарованій ОСОБА_1 майно, яке складається з нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 126,3 кв. м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Сімоновою О. Ю., 07 липня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за № 3342. Право власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано на праві приватної власності (частка 1/1) 07 липня 2014 року, номер запису про право власності: 6244461, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер об`єкта в РПВН: 12378672.

Нерухоме майно, що відчужено, належало ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімоновою О. Ю. 16 грудня 2013 року за реєстровим номером 7768 (право власності на нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Сімоновою О. Ю. 16 грудня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 3871299) (т. 2, а. с. 119-120, 121, т. 3, а. с. 103-104).

Відповідно до договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Сімоновою О. Ю. 10 лютого 2017 року, зареєстрованого у реєстрі за № 316, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в іпотеку нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 126,3 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер об`єкта в РПВН: 12378672) (т. 2, а. с. 199).

Позов АТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки подано до суду 11 червня 2015 року (т. 1, а. с. 2-8).

До позову банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 61 МК Ф 0), згідно з яким заборгованість станом на 08 липня 2014 року становить 150 712,70 дол. США, з них заборгованість за кредитом у розмірі 76 616,77 дол. США, заборгованість за відсотками - 73 855,57 дол. США, комісія - 0,00 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 111,32 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 129,04 дол. США, всього заборгованість за кредитом та відсотками - 150 472,34 дол. США, з пені - 240,36 дол. США (т. 1, а. с. 24-35).

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Щодо реалізації предмета іпотеки у процедурі банкрутства

Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/2416/17 (провадження

№ 12-44гс20), розглядаючи спір та вирішуючи по суті заявлені Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, які є подібними з вимогами у цій справі, зробила висновки про те, що такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки іпотека припинена на підставі пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство, а положення статей 17, 33 Закону № 898-IV застосуванню не підлягають.

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає зазначені висновки необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, третьою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 898-IV іпотека припиняється у разі: 1) припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; 2) реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; 3) набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; 4) визнання іпотечного договору недійсним; 5) знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; 6) з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 2 розділу VІ «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Зазначені норми ЦК України виділяють іпотеку, як окремий вид застави, та визначають, що правила про іпотеку встановлюються законом. Саме норми статті 17 Закону № 898-IV визначають підстави припинення іпотеки, серед яких - реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно з частинами другою, третьою статті 33 Закону № 898-IV у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З наведених норм права випливає, що іпотека припиняється у разі звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частинами першою, сьомою, восьмою статті 47 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-ХІІ) у редакції, чинній на час продажу спірного майна, заява про порушення справи про банкрутство громадянина-підприємця може бути подана в господарський суд громадянином-підприємцем, який є боржником, або його кредиторами. Перелік майна громадянина-підприємця, яке виключається із складу ліквідаційної маси відповідно до положень цієї частини, затверджується господарським судом, про що виноситься ухвала.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 48 Закону № 2343-ХІІ у редакції, чинній на час продажу спірного майна, якщо у встановлений частиною другою цієї статті строк громадянин-підприємець не подав доказів задоволення вимог кредиторів, господарський суд визнає громадянина-підприємця банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру. Копію постанови про визнання громадянина-підприємця банкрутом і інформацію про відкриття ліквідаційної процедури господарський суд направляє всім відомим кредиторам із зазначенням строку пред`явлення кредиторами вимог, який не може перевищувати два місяці.

Згідно з частиною сьомою статті 48 Закону № 2343-ХІІ у редакції, чинній на час продажу спірного майна, постанова господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом та виконавчий лист про звернення стягнення на майно громадянина-підприємця направляються судовому виконавцю для здійснення реалізації майна банкрута. Продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом. У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором. Кошти, отримані від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом.

Зазначеними нормами права врегульовано, що у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом суд відкриває ліквідаційну процедуру за результатами якої звертає стягнення на все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включалося до складу ліквідаційної маси згідно з законом. Продаж такого майна здійснюється судовим виконавцем або призначеним судом ліквідатором. Кошти, отримані від продажу зазначеного майна, вносяться на депозитний рахунок нотаріуса та використовуються для задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому законом.

Отже, постанова господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом та звернення стягнення на належне йому майно є тим судовим рішенням, на підставі якого може бути звернено стягнення та реалізований предмет іпотеки відповідно до статті 33 Закону № 898-IV, що має наслідком припинення іпотеки згідно з пунктом 2 частини першої статті 17 цього Закону.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) дійшла висновку про припинення іпотеки на підставі пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України та незастосування до подібних правовідносин положень статей 17, 33 Закону № 898-IV.

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає такі висновки необґрунтованими та ініціює питання відступлення від них виходячи з такого.

Оскільки норма пункту 2 частини першої статті 17 Закону № 898-IV є спеціальною щодо норми пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України, тому саме спеціальна норма мала бути застосована у подібному випадку.

Норма пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України прийнята раніше від набрання чинності нормою пункту 2 частини першої статті 17 Закону № 898-IV, а отже, саме остання за часом прийняття норма підлягала застосуванню.

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з того, що припинення іпотеки у разі реалізації предмета іпотеки відповідно до пункту 2 частини першої статті 17 Закону № 898-IV має відбуватись внаслідок звернення стягнення на це майно за рішенням суду (у тому числі за постановою про визнання громадянина-підприємця банкрутом), а не внаслідок реалізації предмета іпотеки за загальними правилами припинення застави згідно з пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України.

Положення пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України про припинення застави у разі реалізації предмета застави не передбачає будь-яких виключень з цього правила.

Застосування цієї норми до відносин з припинення іпотеки призведе до значного невиправданого розширення кількості випадків припинення іпотеки та, як наслідок, зловживань, спрямованих на уникнення повернення кредитних коштів за рахунок іпотечного майна, що не сприятиме стабільності кредитних відносин в Україні.

Отже, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне ініціювати питання відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), про те, що продаж предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України.

Щодо наслідків скасування рішення суду про визнання боржника банкрутом

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 898-IV іпотека припиняється у разі: 1) припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; 2) реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; 3) набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; 4) визнання іпотечного договору недійсним; 5) знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; 6) з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 Закону № 898-IV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою-третьою статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, за змістом зазначених норм іпотека припиняється у випадках, визначених частиною першою статті 17 Закону № 898-IV, внаслідок реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону в разі звернення стягнення на нього на підставі рішення суду.

В інших випадках переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного майна навіть тоді, коли він не знав про обтяження майна іпотекою.

У цій справі, які і у справі № 922/2416/17, судове рішення про визнання громадянина-підприємця банкрутом та звернення стягнення на належне йому майно (у тому числі іпотечне) було скасовано з підстав недоведеності неплатоспроможності боржника. Це свідчить про те, що боржник не був неплатоспроможним, безпідставно був визнаний банкрутом, до нього неправомірно була застосована ліквідаційна процедура, звернено стягнення та продано належне йому майно, в тому числі передане в іпотеку.

Якщо судове рішення про звернення стягнення на іпотечне майно було скасоване, то таке рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. У такому випадку неправомірне звернення стягнення на іпотечне майно та його реалізація, які відбулись з порушенням норм статей 47, 48 Закону № 2343-ХІІ, не можуть мати правовим наслідком припинення іпотеки за пунктом 2 частини першої статті 17 Закону № 898-IV. Реалізація предмета іпотеки на підставі скасованого рішення суду не припиняє іпотеку такого майна.

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (підпункт перший пункту 7.22 постанови) та що право іпотеки не припиняється у разі реалізації предмета іпотеки з порушенням установленого порядку недобросовісному набувачу (пункт 7.7 постанови), проте дійшла протилежних висновків про те, що за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають (підпункт п`ятий пункту 7.22 постанови).

Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилась, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення, саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною (пункт 7.11 постанови).

Такими висновками Велика Палата Верховного Суду поставила припинення чи неприпинення іпотеки в залежність від добросовісності набувача іпотечного майна, що не відповідає нормам частини першої статті 17 та частини першої статті 23 Закону № 898-IV, які не тільки не визначають такої умови для припинення іпотеки, а й навпаки прямо встановлюють, що при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача такого майна, навіть тоді, коли він не знав про обтяження майна іпотекою (тобто незалежно від добросовісності набувача).

Крім того, у цивільному праві України інститут добросовісного набувача використовується для вирішення спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння та набуття права власності на майно, що відчужене особою, яка не мала на це права (статті 330, 388 ЦК України). Поширення інституту добросовісного набувача на відносини іпотеки не передбачено ні нормами чинного законодавства України, ні правовою доктриною.

Отже, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне ініціювати питання відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), про те, що у разі скасування рішення суду про визнання боржника банкрутом та за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень припинення чи неприпинення іпотеки залежить від добросовісності чи недобросовісності набувача. Оскільки реалізація предмета іпотеки на підставі скасованого рішення суду не припиняє іпотеку такого майна незалежно від добросовісності набувача.

Відповідно, Верховний Суд лише частково враховує мотиви передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, викладені у клопотанні заявника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність відступлення від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 523/9000/15 (провадження № 61-19961св21) за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімонова Ольга Юріївна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості за відсотками, за касаційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик