ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/10309/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2022 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 серпня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку майна, звільнення від обов`язку сплати заборгованості по аліментам, визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2000 року, шлюб розірвано 05 вересня 2005 року. Від шлюбу з відповідачем мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2002 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ј частини зі всіх видів заробітної плати (доходу) ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття.

Після розлучення з відповідачем, вона з сином проживає окремо, син на теперішній час навчається в Криворізькому державному педагогічному університеті та перебуває на її утриманні. Відповідач за весь час до досягнення повноліття сина постійно ухилявся від сплати аліментів. Станом на 16 січня 2020 року, тобто на момент повноліття сина, відповідач має заборгованість по аліментам у розмірі 166 511 грн. 61 коп.

Відповідач у своїй власності має нерухомість, а саме йому на праві спільної сумісної власності належить Ѕ частка двокімнатної квартири, яка розташована на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,9 кв.м., на яку, з метою забезпечення належного виконання рішення суду про стягнення аліментів, 02 березня 2010 року було накладено арешт.

14 вересня 2018 року рішенням Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради № 360 надано дозвіл сторнам на надання згоди неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посвідчення договору, що припиняє права на аліменти з передачею батьком ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартири, яка належить йому на праві спільної сумісної власності, але цей правочин не оформлений в нотаріальній конторі.

Оскільки, у відповідача наявна заборгованість по аліментам, яка складає 166 511 грн. 61 коп., а вартість Ѕ частини двокімнатної квартири, загальною площею 51,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , становить - 166 511 грн. 61 коп., позивачка просила суд: припинити право власності відповідача на Ѕ частку даної квартири та визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві сумісної власності ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що чинним законодавством України передбачено передання права власності на нерухоме майно в рахунок припинення права на аліменти, а не в рахунок існуючої заборгованості по аліментам. ОСОБА_3 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому право на аліменти до досягнення його повноліття вже припинено. Зазначає, що повнолітній син теж мав бути залучений до участі у справі та, у будь-якому разі, саме на його користь, а не на користь позивачки можливо визнати право власності на нерухомість. Наполягає, що він був згоден саме на такий варіант, коли визнавав заявлені позовні вимоги. В рамках виконавчого провадження, яке не закінчено, на майно відповідача накладено арешт та питання стягнення заборгованості має вирішуватися відповідно до вимог закону України «Про виконавче провадження», а оскаржуваним рішенням суду взагалі не вирішувалося питання про скасування заборгованості по аліментам. Також, вказує на те, що питання вартості майна судом не вирішувалося взагалі, як і не перевірялося чи дотримано вимог статті 365 ЦК України при припиненні права власності на частку у спільному майні.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 05 вересня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 .

Позивач 01 лютого 2008 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки відділу реєстрації місця поживання громадян № 18567 від 26.11.2020, позивач зареєстрована разом з сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2002 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу видано виконавчий лист № 2-3649 про стягнення аліментів у розмірі ј частини з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 245757166 від 24.02.2021, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка двохкімнатної квартири, яка розташована на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,9 кв.м.

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Криворізького міського управління юстиції від 02.03.2010 року, в порядку примусового виконання виконавчого листа виданого 10 жовтня 2002 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу № 2-3649 про стягнення аліментів у розмірі ј частини з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .

Згідно розрахунку по аліментам, виданого Покровським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), загальна сума боргу по аліментам ОСОБА_2 , станом на 16.01.2020 року, а саме на момент повноліття дитини, складає 166 511 грн. 61 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 у повному обсязі визнав позов і визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, беручи до уваги, що відповідно до ст. 190 СК України, можливо припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, що було визнано відповідачем, а оскільки згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У справі Європейський суд з прав людини «Белеш та інші проти Чеської Республіки» вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд не має права виходити за межі заявлених позовних вимог та застосувати інший спосіб захисту, не заявлений позивачем.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі

№ 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за нею право власності на це майно у порядку статті 190 СК України, якою врегульовано можливість припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, оскільки відповідач ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час досягнення ним повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 166 511,61 грн. та рішенням Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради №430 від 14.09.2018 року надано згоду на укладення договору про припинення права на аліменти з передачею права власності на спірне майно.

Разом з тим, частинами першої та другої статті 190 Сімейного Кодексу України передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування, можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду» роз`яснено, що батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

У наведеному правилі статті 190 СК України встановлено спосіб захисту цивільних (сімейних) прав, за яким вимога про отримання аліментів може бути задоволена шляхом передачі та визнання за стороною, яка вимагає надання утримання, права власності на нерухоме майно, вартість якого або експлуатація якого є достатніми для того, щоб забезпечити задоволення всіх майнових потреб дитини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією з загальних засад цивільного законодавства.

Отже, батьки мають право, з дозволу органу опіки та піклування, укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, однак стягувач аліментів не вправі вимагати визнання за собою права власності на належне боржнику майно у судовому порядку на підставі вищенаведених правових норм, оскільки це порушить основоположний принцип свободи договору.

Крім того, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Припинення ж права власності особи на належне їй нерухоме майно у судовому порядку можливе виключно на правових підставах, визначених Главою 25 ЦК України, й таких підстав позивачкою ОСОБА_1 у позові не зазначено.

При цьому, слід зазначити, що статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника.

Тобто, посилання позивачки ОСОБА_1 на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час досягнення ним повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 166 511,61 грн., є правовою підставою для звернення стягнення на майно боржника у порядку Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, обраний позивачкою спосіб захисту прав шляхом подання позову про припинення права власності ОСОБА_2 на належне йому неруломе майно та визнання за нею права власності на це майно у порядку статті 190 СК України - не передбачено чинним законодавством, як спосіб захисту прав, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання ж суду першої інстанції на визнання позову відповідачем ОСОБА_2 помилковим, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п.4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2022 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку майна, звільнення від обов`язку сплати заборгованості по аліментам, визнання права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: