П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/9927/22

Провадження № 22-ц/4815/1441/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

30 вересня 2022 року у м. Рівне

Рівненської області

Час проголошення рішення: не зазначено

Повний текст рішення складено: 05.10.2022

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Вейтас І.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

за участі: позивача та її представника - адвоката Бойчук Олени Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Леошека Олега Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, укладеного 06 червня 2003 року, що зареєстрований Рівненський міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №553. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак сімейно-шлюбні відносини між ними припинені, сім`я існує формально, вони не ведуть спільний побут. Тому вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі.

Рішенням Рівненського міського суду від 30 вересня 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрованим 06.06.2003 Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №553.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просив скасувати його та задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на неврахування судом думки відповідача, яким не було подано жодних заяв чи клопотань, а також його не було допитано як сторону у справі і знехтувано його позицією щодо підстав та наслідків розірвання шлюбу.

Вважає, що неправильне застосування судом норм матеріального права полягало у недодержанні вимог ст. 51 Конституції України, ст.ст. 104-105, 109-112 СК України, а також роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Щодо порушення норм процесуального права, то покликався на неврахування положень ст.ст. 12, 43, 76, 81 ЦПК України, оскільки суд при вирішенні позову підійшов з формальних міркувань, не з`ясувавши дійсні причини його пред`явлення, фактичні взаємини подружжя, не забезпечивши участь у судовому засіданні обох сторін та не вживши заходів до їх примирення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 06 червня 2003 року між сторонами укладено шлюб, про що вказує відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 , видане Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №553 (а.с. 3).

Від шлюбних відносин мають дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).

Вважаючи, що сімейно-шлюбні відносини між ними існують формально, сторони тривалий час - упродовж восьми місяців не проживають разом і не ведуть спільного господарства та побуту, у липні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 фактично припинив своє існування, вони не ведуть протягом десяти місяців спільний побут та господарство, проживають протягом цього часу окремо, а взаємні права і обов`язки між сторонами припинилися. Тому позов задоволено, а шлюб між ними розірвано.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 3, 21, 56 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Права члена сім`ї має одинока особа.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом думки відповідача, яким не було подано жодних заяв чи клопотань, він не мав можливості надати пояснення по суті, чим знехтувано його позицією щодо підстав та наслідків розірвання шлюбу, то з ними погодитися не можна.

Так, на а.с. 30 міститься заява представника ОСОБА_2 - адвоката Леошека О.В. про відсутність заперечень з приводу задоволення позову, тобто фактично - про визнання позову. При цьому просив розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.

Відповідно до ч.ч. 1, 4-5 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оскільки обставин, які свідчили би щодо неможливості прийняття заяви про визнання позову, матеріали справи не містять, а сторонами чи їх представниками наведено не було, тому судом попередньої інстанції її правильно задоволено.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних відносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Спростовуються правильністю висновків і посилання автора апеляційної скарги на хибне застосування норм матеріального права.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги також і те, що дружина, чоловік не можуть бути примушені до збереження шлюбу, адже це суперечить принципу свободи та доброї волі учасника таких правовідносин.

Решта аргументів апеляційної скарги є необґрунтованими і не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Леошека Олега Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: І.В.Вейтас

Н.М.Ковальчук

Повний текст складено: 20.12.2022