Номер провадження: 22-ц/813/4120/22
Справа № 522/7345/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 в якому просить виселити її з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи це тим, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 06 березня 2018 року квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Запольською О.В., реєстр. № 405. 08.02.2020 року позивач зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі, а відповідача з реєстрації по вказаній квартирі було знято. Однак, незважаючи на вказані факти, відповідач відмовляється виселятися із вказаної квартири, чим спричиняє позивачеві перешкоди у користуванні його власністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задоволено. Виселено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 05.07.2022 року на 14-30 г., сторони в судове засідання не з`явилися.

Від позивача ОСОБА_2 та його представника заяв про відкладення розгляду справи не надходило.

Від апелянта відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення розгляду справи без повідомлення про неможливість участі в судовому засіданні в тому числі і у режимі відео конференції, не наведення обставин неможливості викладення додаткових письмових пояснень до апеляційної карги з вимогою їх врахування та/або про розгляд справи за відсутності апелянта.

Колегія суддів звертає увагу, що справа розглядається в судах з травня 2020 року (період подачі позову), а в апеляційному суді з липня 2021 року (період подачі апеляційної скарги).

Сам по собі діючий військовий стан в Україні не є безумовною підставою для відкладення судового засідання з огляду на відсутність активних бойових дій в м. Одеса, станом на 05.07.2022 року і збереження контролю української влади за ситуацією в м. Одеса та забезпечення українською владою належних умов для здійснення правосуддя, можливості дістатися до суду та проведення відеоконферензв`язку з Одеським апеляційним судом, а також приймаючи до уваги розумність строку розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, усуваючи ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- право власності ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_1 припинилося внаслідок її відчуження за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_2 , який є власником вказаної квартири;

- подальше перебування ОСОБА_1 у вказаній квартирі спричиняє для її власника ОСОБА_2 перешкоди, а тому відповідач має бути виселена з даної квартири без надання іншого жилого приміщення;

-будь-яких підстав, які б свідчили про право ОСОБА_1 на користування вказаною квартирою суду не надано.

Такий висновок районного суду відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

- за договором купівлі-продажу від 06.03.2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Запольською О.В., реєстр. № 405. Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстроване 06.03.2018 року , номер запису про право власності 25151079;

- ОСОБА_2 з 08.02.2020 року зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі, а відповідача було знято з реєстрації по вказаній квартирі, про що свідчить довідка від 11.02.2020 року Департаменту надання адміністративних послуг ОМР.

Колегія суддів виходить з наступного.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Разом з цим статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зробила висновок, що «згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті».

Суд встановив, що позивач є власником квартири, в якій проживає ОСОБА_1 , право власності якої (в тому числі право користування) після відчуження позивачу цієї квартири припинилося, а подальше перебування ОСОБА_1 у вказаній квартирі спричиняє для її власника ОСОБА_2 перешкоди.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 кілька разів зверталась до суду із заявами про відкладення розгляду справи бажаючи бути особисто присутньою в судовому засіданні для надання пояснень. При цьому звертаючись до суду з письмовими клопотаннями про відкладення розгляду справи або про ознайомлення з матеріалами справи, відповідач зазначала місце свого проживання (поштову адресу) АДРЕСА_2 ( а. с. 41, 57).

Тобто відповідач таким чином підтвердила фактичне проживання нею на час розгляду справи в суді першої інстанції за даною адресою.

Згідно з протоколом судового засідання від 26.04.2021 року ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні 26.04.2021 року, повністю визнала позовні вимоги ОСОБА_2 та будь-яких доказів щодо неспроможності заявлених позивачем вимог до суду не надала, достовірність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, не заперечувала.

Право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

При таких обставинах, суд першої інстанції виходячи з презумпції добросовісності поведінки відповідачки, як учасника справи і не встановлення обставин, які свідчать про зворотнє, не мав підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертає увагу на те, що вона фактично проживає у спірній квартирі, оскільки між нею та ОСОБА_2 фактично було укладено не договір купівлі-продажу, а договір позики, оскільки той погодився позичити їй гроші лише у разі, якщо вони оформлять договір купівлі-продажу квартири. Після оформлення такого договору і посвідчення його в нотаріальному порядку, сторони в той же день 06.03.2018 року оформили також попередній договір купівлі-продажу цієї ж квартири у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися про продаж останній цієї самої квартири за 130 000 доларів США, визначивши строк укладення основного договору не пізніше 06.03.2019 року та за умови щомісячної сплати ОСОБА_1 ОСОБА_2 2 500 доларів США починаючи з квітня 2018 року, з виплатою решти суми не пізніше дати укладення основного договору. ОСОБА_1 залишилась проживати у цій квартирі і оплачувала спожиті комунальні послуги, а процес виселення відповідача з квартири позивач ініціював лише у травні 2020 року. Апелянт просить застосувати наслідки удаваного правочину визнавши договір купівлі-продажу квартири договором позики. Дані обставини не були встановлені районним судом, що на думку апелянта свідчить про незаконність рішення суду.

В подальшому апелянт просила приєднати до справи довідку ОСББ «Тіністий Плюс» про фактичне непроживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 з січня 2018 року.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з протоколом судового засідання від 26.04.2021 року ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні 26.04.2021 року, повністю визнала позовні вимоги ОСОБА_2 та будь-яких доказів щодо неспроможності заявлених позивачем вимог до суду не надала та обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, не заперечувала (а.с. 58-59).

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки ОСОБА_1 будучи присутньою під час розгляду справи в районному суді, позовні вимоги визнала у повному обсязі, обставини, які позивач навів у позовній заяві, не заперечувала, клопотання про забезпечення, витребування чи приєднання доказів не подавала, а в апеляційній скарзі не вказує про існування виняткових випадків, які унеможливлювали би подання доказів до суду першої інстанції, які додані апелянтом до апеляційної скарги і які апелянт просить врахувати при розгляді справи в апеляційному порядку, у колегії суддів відсутні процесуальні підстави для врахування доказів, доданих апелянтом на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а саме довідку ОСББ «Тіністий Плюс» про фактичне непроживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 з січня 2018 року, попереднього договору купівлі-продажу квартирі АДРЕСА_1 , укладеного у простій письмовій формі від 06.03.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів звертає увагу, що додані безпосередньо до апеляційної скарги копії квитанцій про оплату ОСОБА_1 комунальних послуг за період після відчуження квартири, фактично надані нею на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо удаваності договору купівлі-продажу і дійсності договору позики, в той час, як довідка про фактичне непроживання апелянта у спірній квартирі з січня 2018 року, яка надана на стадії апеляційного перегляду рішення суду, спростовує фактичне проживання апелянта у цій квартирі і спростовує довід апеляційної скарги, що вона там проживала після реєстрації права власності на квартиру за позивачем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не зверталась до суду у встановленому порядку з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 06.03.2018 року за яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Запольською О.В., реєстр. № 405 удаваним та визнання дійсним договору позики.

Доводів про примушування апелянта до саме такої процесуальної поведінки в суді першої інстанції, що вплинуло на добросовісність виконання нею процесуальних прав та обов`язків, в апеляційній скарзі не наведено.

При таких обставинах, доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та еруючись ст.ст.367, 368, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 13.07.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова