ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
Справа № 331/3308/22
Провадження № 2/331/1862/2022
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі головуючої судді Фісун Н.В., при секретарі судового засідання Мірошниченко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадженняцивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачеві на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрована, але не проживає з 2011 року, її дочка- ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 вийшла заміж та у 2011 році поїхала жити до чоловіка у м.Алушта АРК де на даний час і мешкає за адресою АДРЕСА_2 . На даний час, вона вже отримала паспорт громадянки Росії, змінила ім`я та по батькові через різні політичні погляди, зв`язок з нею позивачка не підтримує.
Реєстрація відповідача порушує право позивача розпоряджатися майном на власний розсуд. Вона не може скористатися правом на отримання субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг.
Тому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відзив на позов та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходили.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.
У судове засідання представник позивача не з`явився. До суду надав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ./а.с.9/.
Відповідно до довідки Запорізької міської ради департаменту реєстраційних послуг від 13.09.2022 року №А-217 за адресою АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_2 з 30.10.2018 року по теперішній час./а.с.10/.
Згідно акту про фактичне не проживання особи за місцем реєстрації № 01/09 від 16.09.2022 року, виданою обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Олександрівська 52» громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_4 з початку створення ОСББ з 08.12.2020 року ніколи за цією адресою не проживала./а.с.13/.
Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно ст. 10 Житлового Кодексу УРСР громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.
За змістом ст. 6, 9, 10 Житлового Кодексу УРСР користувач житлового будинку зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням, тобто для проживання громадян не допускаючи безгосподарного поводження з ним.
За змістом роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Аналіз чинного законодавства свідчить, що реєстрація місця проживання, ведення спільного господарства, відсутність чи наявність особи за місцем спірного приміщення самі по собі не є обов`язковими умовами для визнання наявності чи відсутності права користування житлом та для визнання членом сім`ї власника житлового приміщення, так само і не можуть свідчити про припинення сімейних відносин, дані обставини мають оцінюватися в сукупності з іншими доказами.
При цьому за змістом роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Разом із цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Судом встановлено, що відповідачка є донькою позивача, не проживає за цією адресою з часу її реєстрації й фактично здійснювала свої житлові права за іншим місцем мешкання які були по суті постійним,( позивачка вказала у позові , що ОСОБА_2 вийшла заміж та у 2011 році поїхала жити до чоловіка у м.Алушта АРК де на даний час і мешкає за адресою АДРЕСА_2 . На даний час, вона вже отримала паспорт громадянки Росії, змінила імя та по батькові через різні політичні погляди, зв`язок з нею позивачка не підтримує.) При цьому належних та допустимих доказів щодо того, що за такий великий проміжок часу проживання в іншому місці відповідачка покинула спірне приміщення тимчасово, з поважних причин, не добровільно з підстав неприязнених відносин сторонами не надано, так само як й не надано доказів того, що між сторонами були взагалі якісь спори з приводу користування житловим приміщенням . Також судом встановлено, що остання у спірному житлі ніколи тривалий час не проживала, має інше постійне місце проживання та забезпечена житлом, доказів того, що відповідач по справі сплачує витрати на утримання спірного житла , ремонт майна та інші обов`язкові платежі , вчиняли дії щодо користування спірним приміщенням саме як житлом не встановлено, навпаки згідно наданих квитанцій а.с.11-12 ,утримання спірною квартири здійснюється за рахунок позивача та відсутній триваючий зв`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із спірним приміщенням саме як із житлом (з метою проживання у ньому), що є достатньою підставою для того, щоб вважати , що спірне житло не є належним відповідачу ОСОБА_2 в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому визнання відповідача таким що втратили право користування житловим приміщенням є виправданим втручанням у приватну сферу особи, та не є порушенням її прав на повагу до житла, що свідчить про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись, ст.ст.12, 76, 81,82, 133, 141, 200, 245, 265 ,280-289 ЦПК, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 16, 319, 391, 321 ЦК України, ст. 6, 9, 10 Житлового Кодексу УРСР суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 грудня 2022 року.

Суддя Жовтневого районного суду

м.Запоріжжя Н.В.Фісун