Номер провадження: 22-ц/813/3661/22
Головуючий у першій інстанції Заверюха В.О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Заверюхи В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Мологівська об`єднана територіальна громада,

встановив:

26.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Мологівська об`єднана територіальна громада, у якому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт належності правовстановлюючих документів - заповіту від 18.07.1995 року, посвідчений секретарем Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області; свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 09.10.1995 року та рішення Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №77 від 17.08.1995 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 була власником житлового будинку АДРЕСА_1 , дійсно належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24 січня 2005 року серія НОМЕР_1 . Після її смерті, згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить житловий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею - 57,8 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м.; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - гараж; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - вбиральня; №1-№3, №5, №6 - споруди.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все належне їй майно вона заповідала ОСОБА_1 . Проте в заповіті та документах, які підтверджують право власності бабусі позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 наявна помилка, а саме: неправильно записано по-батькові, замість вірного « ОСОБА_4 », вказано як « ОСОБА_5 ». Така помилка була допущена працівниками виконавчого комітету Випасненської сільської ради при оформленні документів на право власності на житловий будинок та оформленні заповіту.

За таких обставин, формально, бабуся позивача не являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На час оформлення та отримання правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, ніхто не звертав уваги на правильність написання по-батькові, а вже після її смерті була виявлена вказана помилка. Факт того, що по-батькові бабусі позивача повинно бути записано як « ОСОБА_4 » підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.01.2005 року серії НОМЕР_1 , випискою із актової книги на нерухоме майно на ім`я батька ОСОБА_3 - ОСОБА_6 . Ім`я батька записано як ОСОБА_7 , а отже по-батькові померлої буде « ОСОБА_4 ». Встановлення факту, що має юридичне значення має для позивача важливе значення, а саме необхідно для підтвердження її спадкових прав (т.1, а.с.1-4).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.191-196).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Гербей А.А. ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2021 року та просить ухвалити нове судове рішення , яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.200-206).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 31-34).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 14.12.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 22.12.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Крім того, 13.12.2022 року від представника ОСОБА_2 адвоката Єфименко Н.В. надійшла заява про відкладення судового засідання (т.2, а.с.36-37), яке задоволенню не підлягає, враховуючи вищенаведене, а також ж те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад 1 рік (т.1, а.с.241), у зв`язку з чим колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що між спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявний спір про право цивільне, а саме про право на спадкове майно у вигляді спадкового будинку АДРЕСА_1 , з присадибною ділянкою, яке відкрилось після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте позивачем ОСОБА_1 не заявлено вимоги майнового характеру, крім того, позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та 17.05.2018 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, і позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом вже оформила свої спадкові права у встановленому законом порядку, більше того вже і зареєструвала за собою право власності на зазначене нерухоме майно.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №77 від 17.08.1995 року ОСОБА_3 видано свідоцтво від 09.10.1995 року про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1, ас.12-14).

18.06.1995 року, ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений секретарем Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №108, відповідно до якого, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилось та і з чого б воно не складалось, все те, що за законом буде їй належати на день смерті заповіла позивачу по справі ОСОБА_8 (т.1, а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14.12.2017 року (т.1, а.с.9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею - 57,8 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м.; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - гараж; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - вбиральня; №1 цистерна; №2 хвіртка; №3 ворота; №5 цистерна; №6 огорожа.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що в заповіті та документах, які підтверджують право власності спадкодавця ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 наявна розбіжність в написанні по-батькові спадкодавця ОСОБА_3 , та замість вірного « ОСОБА_4 » вказано « ОСОБА_5 ». Встановлення факту належності правовстановлюючих документів має для неї юридичне значення, для подальшого оформлення спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

За змістом ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження №61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19 (провадження №61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі №554/3600/19 (провадження №61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі №636/4087/19 (провадження №61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження №61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18 (провадження №61-18230св19).

Так, за змістом ст.1220 ЦК України встановлено, що смерть спадкодавця породжує спадкові правовідносини.

Як передбачено ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять всі права та обов`язки, які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або заповітом, право на спадкування мають особи, які визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п.4.9 та п.4.10 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, які передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Так, позивач вказав, що встановлення факту має для неї юридичне значення, оскільки надає правові підстави для спадкування та від його встановлення залежить виникнення прав позивача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме з витягу №51957780 про реєстрацію в спадковому реєстрі, 13.07.2005 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. за заявою спадкоємця ОСОБА_1 на підставі заповіту, який посвідчений секретарем Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №108 заведена спадкова справа №265/2005 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т.1, а.с.21).

17.05.2018 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею - 57,8 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м.; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - гараж; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - вбиральня; №1 цистерна; №2 хвіртка; №3 ворота; №5 цистерна; №6 огорожа, свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі за №854 (т.1, а.с.20).

Більше того, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 124344329, дата формування 17.05.2018 року, позивач ОСОБА_1 17.05.2018 року зареєструвала своє право власності на спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею - 57,8 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м.; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - гараж; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - вбиральня; №1 цистерна; №2 хвіртка; №3 ворота; №5 цистерна; №6 огорожа, в якому зазначено підстава виникнення права власності - свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.05.2018 року, видане Білгород-Дністровською районною державною нотаріальною конторою, серія та номер 854; форма власності приватна, розмір частки 1/1 (т.1, а.с.22).

Тобто суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом вже оформила свої спадкові права у встановленому законом порядку, і більше того вже зареєструвала за собою право власності на зазначене спадкове нерухоме майно.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення факту належності правовстановлюючих документів спадкодавцю ОСОБА_3 не можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємця ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством та яка завершилась видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державною реєстрацією права власності.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра