Справа № 204/8825/22
Провадження № 4-с/204/20/22

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2022 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:
головуючого судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання Сокола Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), стягувач ОСОБА_2 ,
30 вересня 2021 року представниця ОСОБА_1 адвокатка Чміль Ю.В., звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій прохає визнати визнати неправомірною бездіяльність та зобов`язати зняти арешт й заборону відчуження з усього нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (а. с. 1-8).
Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року у справі відкрито провадження, судове засідання призначено на 03 листопада 2022 року (а. с. 28).
28 жовтня 2022 року на офіційну електронну адресу (а. с. 33-91) та 03 листопада 2022 року (а. с. 55-91) на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив начальниці Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкової К. в якому вона просить суд у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі, а всі витрати ро її рогляду покласти на скаржника.
03 листопада 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява стягувачки ОСОБА_2 (а. с. 93), в якій вона зазначає про те, що жодних майнових та немайнових претензій до скаржника не має у зв`язку із повним виконанням своїх кредитних зобов`язань, тому проти задоволення даної скарги не заперечує.
Скаржник та його представниця у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд скарги за їх відсутності (а. с. 94 та на звороті), в якій, з-поміж іншого, зазначено про те, що виконавче провадження відносно ОСОБА_1 відсутнє, претензії до нього з боку стягувача також відсутні, а тому підстав для подальшого арешту майна не має. Вказує, що посилання державної виконачої служби стосовно скасування арешту майна в позовному провадженні є безпідставними, бо боржник як сторона виконавчого провадження не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки має право на оскарження дій державного виконавцяу порядку передбаченому розділом VII ЦПК України. Вважає, що строк позовної давності у три роки взагалі не може бути застосований, а сторок щодо подання скарги повністю скаржником дотриманий, а відтак є всі підстави для задоволення даної скарги.
Представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином (а.с. 30), будь-яких письмових заяв та клопотань суду не надав, причини неявки суду не відомі.
Спираючись на норми ч. 2 ст. 450 ЦПК України, суд розглянув скаргу за відсутності представника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Вивчивши скаргу, перевіривши фактичні обставини справи наданими до неї письмовими доказами, суд доходить висновку про можливість часткового задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами ст. 2 вказаного вище Закону встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно з вимогами ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Нормами ч. ч. 1-3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10. ч. 1 ст. 34 цього Закону.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного участині шостійстатті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбаченіп.п.1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документпо вертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
При цьому, приписами ч. ч.1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Суд враховує, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження, відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19.
Таким чином, оскільки підставами та предметом поданої скарги є захист майнових прав заявника ОСОБА_1 щодо законності подальшого обтяження у вигляді арешту його майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, у якому останній був боржником, суд вважає, що в даному випадку заявником обрано належний спосіб захисту шляхом подачі скарги в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Також суд враховує, що метою застосування заходів примусового виконання рішення є забезпечення реального виконання останнього.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа чи у разі, якщо судове рішення, яке було підставою для видачі виконавчого листа скасовано, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Макушевим Є.П. у ВП № 44230578 від 05 серпня 2014 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (а. с. 20-21). Відповідно до інформації, наданої начальницею Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенковою К., виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 всі зазначені виконавчі провадження завершені у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачеві, а матеріали виконавчих проваджень на теперішній час знищено. Проте при завершенні виконавчого провадження державним виконавцем не було вжито заходів щодо зняття арешту з майна скаржника. Інших виконавчих проваджень органами ДВС відносно скаржника наразі немає. Заява ОСОБА_1 від 14 вересня 2022 року до Чечелівського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) із проханням вирішити питання щодо зняття арешту з його майна, залишена без відповіді. Разом з цим, у відзиві начальниці Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкової К. зазначено про те, що виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 знищені та на виконанні не перебувають, при цьому, вимогами п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, та п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено знаття арешту з майна боржника, а відтак відсутні підстави для знятта арешту з майна боржника ОСОБА_1 .
Проте суд не може погодитися із такими твердженнями органів ДВС, оскільки особа не повинна відповідати за помилки, які допущені службовими особами органів державної влади при здійсненні ними своїх обов`язків.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2017 року на адресу Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області представником ПАТ «ПУМБ» Тараніним В.В. було направлено заяву про погашення в повному обсязі боргу за виконавчим листом № 204/8259/13-ц виданим 24 червня 2014 року Краснгогвардійським районним судом м. Дгіпропетровська про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» суми боргу за кредитним договором № 5805808, шляхом позасудового врегулювання.
Частиною 4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Згідно п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 5112/5 від 02.04.2021 року, визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбаченихчастиною першоюстатті 37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючисьчастиною четвертоюстатті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.
Нормами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, який також закріплений у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вказане виконавче провадження повинно було бути закінчено на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а державним виконавцем вжито всіх необхідних заходів передбачених ст. 40 вказаного закону, в тому числі й щодо зняття арешту з майна боржника. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, державним виконавцем було прийнято рішення щодо повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», через що доходить обґрунтованого висновку про те, що бездіяльність посадових осіб виконавчої служби у вигляді не усунення своєї помилки шляхом зняття арешту із майна скаржника, є неправомірною та такою, що порушує право ОСОБА_1 на мирне володіння майном.
З цих підстав, у зв`язку із переконливим висновком про неправомірність бездіяльності виконавчої служби, з метою недопущення подальшого порушення конституційних майнових прав ОСОБА_1 , його скарга підлягає задоволенню в частині визнання бездіяльності посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), неправомірною та зобов`язання посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відповідно до вимог ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадженя» зняти арешту та заборони відчуження з усього нерухомого майна та грошових коштів боржника ОСОБА_1 , якиі було накладено в межах виконавчого провадженя № 44230578.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 260-261, 353, 447-450 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Визнати бездіяльність посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - неправомірною.
Зобов`язати посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт та заборону відчуження з усього нерухомого майна та грошових коштів боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), якиі було накладено в межах виконавчого провадженя № 44230578.
Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 15 днів зо дня її підписання суддею або протягом 15 днів зо дня її отримання учасниками справи.

Ухвала суду набирає законної сили протягом 15 днів зо дня її підписання суддею або протягом 15 днів зо дня її отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна