КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/7571/2022 Доповідач Заришняк Г.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Осадченко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Якимовича Олександра Вікторовича - представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, та за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_4 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 06 липня 2018 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 , діючий в інтересах малотніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, звернувся в суд з позовом до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 06 липня 2018 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2018 року.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 06 липня 2018 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією (далі - Печерська РДА) було видано розпорядження, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надано дозвіл на укладення від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , які належать їм на праві власності.

22 серпня 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Вказував, що орган опіки та піклування Печерської РДА не з`ясував належним чином наявності (відсутності) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дітей для надання відповідного дозволу, зокрема, не звернув уваги на погіршення житлових прав дітей, оскільки квартира АДРЕСА_2 є меншою за площею, ніж квартира, що була продана, та в ній проживають ще двоє осіб. Крім того, квартира АДРЕСА_2 менш вартісна ніж квартира, що була продана відповідачу.

Отже, під час видачі спірного розпорядження та укладення договору купівлі-продажу малолітнім дітям не було придбано іншого рівноцінного житла, як це вимагає ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», а згідно з розпорядженням було передбачено, що грошові кошти від продажу квартири мають бути перераховані до банківської установи.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов та визнати недійсним і скасувати розпорядження Печерської РДА від 06 липня 2018 року на укладення від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали їм на праві власності. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . В порядку повернення сторін в попередній стан до укладення недійсної угоди, просив стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 сплачені за квартиру грошові кошти у розмірі 2 120 274 грн. Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Якимович О.В. - представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

При цьому вказувала, що вона не була залучена судом до участі у розгляді даної справи, однак оскаржуваним рішенням порушуються її права, як законного представника неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

Інші учасники справи правом відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 та його представник підтримали подану ОСОБА_4 апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечували.

Представник ОСОБА_7 , діючий в інтересах ОСОБА_1 , подану ним апеляційну скаргу підтримав з підстав та доводів, викладених в ній, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 не заперечував.

Відповідач ОСОБА_5 подані апеляційні скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 та його двом малолітнім дітям ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номери записів про право власності: 23848495, 23848573, 23848531.

Судом також встановлено, що 06 липня 2018 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація розпорядженням №399 надала дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на укладення від імені та в інтересах їх малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , які належать їм на праві власності.

22 серпня 2018 року ОСОБА_4 , діючий в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклав із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 та його малолітнім дітям на праві власності. Ціна продажу квартири становила 2 120 274 грн. Даний договір посвідчений нотаріусом за згодою дружини позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Зубченком Р.О.

Судом також встановлено, що цього ж дня ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 по Ѕ частині. Квартира є трикімнатною, площею 57,5 кв.м, у тому числі житлова площа складає - 38,7 кв.м.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилом частини першої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок про те, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними правочинів необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки батьків або одного з них щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення такого договору.

За змістом наведеного, а також в силу статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України слід зробити висновок про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло.

Поряд з тим, чинне законодавство України не містить порядку надання органами опіки та піклування згоди на здійснення правочинів щодо належного дітям майна, в тому числі житла, право власності або право користування яким вони мають, та переліку документів, за умови подання яких органами опіки та піклування надається така згода.

В той же час, відповідно до ст.ст. 32, 67, 71 ЦК України, ст.ст.171, 173, 176, 177, 178 СК України, Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст.17, 18 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно майнових прав дітей потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Вказані норми вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів.

Відповідно до п. 67 Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у містах Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що Печерська РДА під час виконання розпорядження №399 від 06 липня 2018 року вжила всіх заходів для забезпечення житлових прав малолітніх дітей, а саме: вказала в своєму розпорядженні про те, що дозвіл надається при умові одночасного забезпечення малолітніх дітей на праві власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 . Батьки попереджені про відповідальність при незабезпеченні ними права власності на житло малолітніх дітей згідно з чинним законодавством України. Дозвіл надається при умові, що кошти від продажу частин квартири будуть покладені на банківські рахунки, відкриті на ім`я малолітніх дітей.

Також, зі змісту спірного договору купівлі-продажу, вбачається, що за домовленістю сторін частина коштів за продану квартиру в сумі 706 758 грн. перераховуються покупцем на рахунок ОСОБА_2 , 706 758 грн - на рахунок ОСОБА_3 , 706 758 грн. - на рахунок ОСОБА_4 (п.3 договору купівлі-продажу).

Отже, вказані у розпорядженні умови під час укладення спірного договору купівлі-продажу були сторонами дотримані в повному обсязі.

Разом з тим, як видно з пояснень позивача в суді апеляційної інстанції, належні дітям кошти ним та матір`ю дітей були зняті з банківських рахунків без згоди органу опіки й піклування, позивач не зміг конкретно пояснити, яким чином вони розпорядилися коштами, вирученими від продажу належної дітям частини квартири.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину також підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено обов`язок органу опіки та піклування перевірки житла, яке набувається малолітніми (неповнолітніми) дітьми під час укладення їхніми батьками правочинів щодо майна, право власності на яке мають малолітні (неповнолітні) діти.

Враховуючи наведене не заслуговують доводи апеляційних скарг про те, що Печерською РДА на момент видачі оспорюваного розпорядження не були належним чином виконані покладені на неї обов`язки в числі нездійснення перевірки квартири, яка була відчужена на користь дітей на предмет її відповідності інтересам дітей, оскільки позивач, будучи обізнаним про всі умови укладення правочину, в тому числі про стан та факт відчуження на корить дітей саме квартири АДРЕСА_3 ), в якій він внаслідок родинних відносин неодноразово був, про що також не заперечував, вчиняв певні активні дії, спрямовані на подання заяви про надання дозволу на відчуженні квартири та підготовки всіх необхідних документів під час укладення оспорюваного правочину, не заперечував проти жодної з його умов, в тому числі і проти отримання дітьми у власність вказаної вище квартири.

Крім того, реєстрація та проживання інших осіб у квартирі АДРЕСА_2 не позбавляє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на це житло.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що квартири АДРЕСА_2 є значно нижчою за вартість, ніж спірна квартира, не заслуговують на увагу. Як вбачається з пояснень сторін спірна квартира була фактично продана відповідачу за 90000 доларів США, отже доля дітей склала 2/3 частин від вартості, що становить 60 000 доларів США. Таким чином позивач разом з дружиною ОСОБА_1 , не позбавлений був можливості придбати дітям більш кращу квартиру на свій розсуд.

Отже, відсутність з боку органу опіки та піклування Печерської РДА перевірки квартири, яку за договором дарування від 22 серпня 2018 року набули ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 .

Крім того, в додаткових поясненнях до позовної заяви, позивач вказував на те, що відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Судом першої інстанції було вірно зауважено, що посилання на вказану норму є зміною підстави позову, в той час як позивач із такою заявою до суду не звертався.

Відповідно до ч.ч.1,2, ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1,2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За правилом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, при зверненні до суду заявник повинен зазначити про порушене право, яке має бути захищене судом. Наявність порушеного права слід вважати існуючим, якщо буде установлено, що позивач звертається до суду за захистом своїх прав, які виникли або існували на законній підставі.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказує на порушення житлових та майнових прав дітей оспорюваним розпорядження та договором купівлі-продажу, проте належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів останнім надано не було.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та й прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги адвоката Якимовича О.В. - представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, про те, що саме органи опіки та піклування відповідальні за захист прав дітей і вони не повинні допускати зменшення або обмеження прав та інтересів не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду, оскільки продаж квартири відбувався з суворим дотриманням процедури, у відповідності та на умовах, визначених самим ОСОБА_4 та ОСОБА_1 без будь - якого звуження (зменшення) інтересів дітей при здійсненні вказаного правочину.

Крім того, позивач та матір дітей, будучи належним чином обізнаними про всі умови укладення правочину, в тому числі про стан та факт відчуження на користь дітей саме квартири АДРЕСА_2 ), в якій вони внаслідок родинних відносин неодноразово бували, не заперечували проти цього, вчиняли активні дії, спрямовані на подання заяви про надання дозволу на відчуження квартири та підготовки всіх необхідних документів, під час укладення оспорюваного правочину не заперечували проти жодної з його умов, в тому числі проти отримання дітьми у власність зазначеної вище квартири.

Відповідальність за дотримання інтересів дітей при укладенні правочинів з нерухомістю покладена законодавством безпосередньо на самих батьків.

Фактичного порушення законних прав дітей внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу квартири судом не встановлено, тому посилання на вказані обставини в апеляційних скаргах не заслуговують на увагу.

Та обставина, що позивачем не була притягнута до участі у справі ОСОБА_1 , як законний представник малолітніх дітей, не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки інтереси дітей представляє їх батько, при цьому порушення прав дітей не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Якимовича Олександра Вікторовича - представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законний представник, - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня виготовлення повної постанови.

Повна постанова виготовлена 15 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді: