Номер провадження: 22-ц/813/6212/22
Справа № 501/3147/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Янковського Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом адвоката Янковського Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання незаконним та скасування наказу, -

в с т а н о в и в:

09 вересня 2021 року адвокат Янковський Сергій Анатолійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання незаконним та скасування наказу, у якому просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ за №392/15 від 28.08.2021 «Про виведення в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської»;

призупинити дію наказу за №392/15 від 28.08.2021 на час розгляду справи в суді, посилаючись на те, що відповідно наказу №392/15 від 28.08.2021, наказано вивести з 01.09.2021 по 31.12.2021 в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської, назначивши місцем перебування працівників ВЗО ГД в приміщенні (актова зала) на другому поверсі адміністративно-побутової будівлі за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Сухолиманська, 31. Вказаний Наказ є незаконним, оскільки порушує з боку роботодавця режим роботи і як наслідок розмір заробітної плати, та відпочинку. Про зміну істотних умов праці згідно вказаного Наказу позивачка була повідомлена не за два місяця, а за три дні до його фактичного виконання. Зміна оплата праці, графіків змінності та режиму роботи було запровадження без погодження з профспілковим органом, що діє на підприємстві. Підстав оголошення простою не було, тому що роботи на підприємстві не були зупинені.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав відзив на позовну заяву, в поясненнях зазначив, що наказ видано у повній відповідності до норм чинного трудового законодавства України, вважає, що обставини, на які посилається позивач, спростовуються письмовими доказами, які додають до відзиву, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (т. 1, а.с. 29-39).

Представник третьої особи Професійна спілка працівників морського порту «Чорноморськ» не скористався своїм правом для надання письмових пояснень по суті позовних вимог, сповіщався належним чином (т. 1, а.с. 27).

Представник позивача надав до суду відповідь на позов, сповіщався належним чином, про причини неявки суд не сповістив (т. 2, а.с. 1-5).

Представник відповідача надавав до суду відзив по справі, сповіщався належним чином, в судове засідання не з`явився (т. 1, а.с. 28-39).

Представник третьої особи сповіщався належним чином, про причини неявки не сповістив (т. 1, а.с. 27).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа Професійна спілка працівників морського порту «Чорноморськ» про: визнання незаконним та скасування наказу №392/15 від 28 серпня 2021 року «Про виведення в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської»; призупинення дії Наказу за №392/15 від 28.08.2021 на час розгляду справи в суді; судові витрати пов`язані з розглядом справи покласти на відповідача відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Янковський Сергій Анатолійович в інтересах позивача ОСОБА_1 просив суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві відповідача, ДП «АМТП», на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно із частиною третьою статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно листа ознайомлення працівників з наказом від 22.04.2021 за №233/15 ОСОБА_1 працювала в ДП «МТП «Чорноморськ» на посаді змінного техніка 1 категорії (т. 1, а.с. 8).

Відповідно наказу за №233/15 від 22.04.2021, ДП «АМПУ» наказав ліквідувати з 01.09.2021 в Чорноморській філії ДП «АМПУ» структурний підрозділ «відділ залізничних операцій» головної диспетчерської з усіма робочими місцями та посадами шляхом скорочення штату працівників (т. 1, а.с. 6-7).

Згідно листа ознайомлення працівників з наказом від 22.04.2021 за №233/15 ОСОБА_1 ознайомили від 26.04.2021 (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до подання про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, за №211/15-05.- 02.02.-33 від 05.08.2021 за наказом №233/15 від 22.04.2021 посаду, яку займає ОСОБА_1 від 01.09.2021 буде ліквідовано (т. 1, а.с. 9-10).

Згідно витягу з протоколу збору профспілкового комітету ПП МЧП №13 від 25.08.2021, за присутності ОСОБА_1 , розглянуто питання про те, що від 14.05.2021 її повідомлено про наступне вивільнення, та надано перелік вакантних посад станом на 11.05.2021 26.07.2021. Профспілкою зазначено, що ОСОБА_1 є ветераном порту з безперервним стажем роботи в порту 42 роки, тому постановив рішення не надавати згоду на звільнення з ЧФ ДП «АМПУ» змінного техніка 1 категорії відділу залізничних операцій головної диспетчерської ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників (т. 1, а.с. 11-12).

Відповідно наказу №392/15 від 28.08.2021 року, наказано вивести з 01.09.2021 по 31.12.2021 в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської, назначивши місцем перебування працівників ВЗО ГД в приміщенні (актова зала) на другому поверсі адміністративно-побутової будівлі за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Сухолиманська, 31 (т. 1, а.с. 14).

10 квітня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» та Відповідачем було укладено договір №1/50 (далі - Договір) предметом якого, відповідно до пункту 2.1. Договору, є здача/прийом експортних, транзитних, імпортних вантажів, що перевозяться за участю морського, залізничного транспорту, а також господарські вантажі для Відповідача (Адміністрації за Договором) або для його контрагентів. Отже, предметом Договору є саме обслуговування та забезпечення руху вантажів, що перевозяться залізничним транспортом (т. 1, а.с. 45-51.)

Забезпечення виконання Адміністрацією за Договором договірних зобов`язань здійснювалось працівниками відділу залізничних операцій Головної диспетчерської ЧФ ДП «АМПУ».

Відповідно до пункту 4.2. Положення про Головну диспетчерську ЧФ ДП «АМПУ» від 25.02.2021 №491/15-02-06.02-03 (редакція, чинна на дату видання Відповідачем наказу №233/15 від 22.04.2021 «Про зміни в організації виробництва») (далі Положення про Головну диспетчерську) показником фінансових результатів Головної диспетчерської є прибуток.

Протягом 2019-2020 років господарська діяльність Відповідача за Договором мала позитивний фінансовий результат:

- 2019 рік доходи від надання послуг склали 8 163,4 тис. грн при витратах філії, пов`язаних з наданням послуг за Договором 7 022,8 тис. грн (позитивний результат склав 1 140, 6 тис. грн);

- 2020 рік доходи від надання послуг склали 7 891,2 тис. грн при витратах філії, пов`язаних з наданням послуг за Договором 7 604,3 тис. грн (позитивний результат склав + 286, 9 тис. грн).

Разом із тим, зазначені фінансові результати господарської діяльності за Договором свідчать про стійку (протягом двох років) тенденцію зниження доходів від договору (з 8 163, 4 тис. грн у 2019 році до 7 891, 2 тис. грн у 2020 році) одночасно з зростом витрат філії, пов`язаних з наданням послуг за Договором (з 7 022,8 тис. грн у 2019 році до 7 604, 3 тис. грн у 2020 році). Наслідком зазначеної тенденції стало перетворення господарської діяльності Відповідача за Договором з прибуткової у збиткову у першому кварталі 2021 року. Так, у зазначений період доходи від договору склали 1 316, 9 тис. грн, а витрати, пов`язані з наданням послуг за Договором склали 2 638,8 тис. грн, тобто негативний результат склав 1 321, 9 тис. грн (т. 1, а.с. 52)

Зазначені факти спростовують ствердження Позивача про те, що відділ залізничних операцій Головної диспетчерської Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на день видання Відповідачем наказу №233/15 від 22.04.2021 «Про зміни в організації виробництва» був прибутковим підрозділом.

Відповідно до пункту 2.4. Положення про Головну диспетчерську функціями відділу залізничних операцій було:

2.4.1. Відповідно до укладених договорів взаємоузгодження роботи ЧФ ДП «АМПУ», Одеської залізниці та портових операторів, з якими укладені договори на використання залізничної інфраструктури ЧФ ДП «АМПУ». (виконання функції обумовлено наявністю договору, стороною якого є АТ «Укрзалізниця»);

2.4.2. Збір, аналіз, систематизація даних та формування довідок щодо вантажних операцій та обробки вагонів суб`єктами портового співтовариства: портовими операторами та іншими підприємствами, що здійснюють приймання та відвантаження вантажів залізничним транспортом на території ДП «АМПУ» (функція безпосередньо пов`язана з обслуговуванням та забезпеченням руху вантажів, що перевозяться залізничним транспортом, тобто-виконанням відповідачем зобов`язань за Договором);

2.4.3. Надання інформації щодо оформлення взаєморозрахунків між ЧФ ДП «АМПУ», Одеською залізницею, та портовими операторами, з якими укладено договори на використання залізничної інфраструктури ЧФ ДП «АМПУ» (підставами для таких взаєморозрахунків є виключно укладений ЧФ ДП «АМПУ» з АТ «Українська залізниця» господарський договір);

2.4.4. Забезпечення участі у розробці та формуванні угод і договорів, а також умов використання залізничної інфраструктури ДП «АМПУ» (виконання функції безпосередньо пов`язана з укладенням та виконанням договору з АТ «Укрзалізниця». Умови використання залізничної інфраструктури визначені розділом 9 Договору);

2.4.5. Ведення роботи з Одеською залізницею в частині актуалізації Єдиного технологічного процесу роботи припортової станції та порту (Єдиний технологічний процес (ЄТП) є окремим затвердженим Регіональною філією «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та Іллічівською (Чорноморською) філією ДП «АМПУ» технологічним документом, який, як зазначено абзацом другим «Вступу» ЄТП, є «технологічною основою договірних відносин між Залізницею і власником залізничної під`їзної колії Адміністрація, що виникають при їх експлуатації і транспортному обслуговувані». Тобто, реалізація ЄТП можлива виключно на підставі укладеного між Відповідачем та ПАТ «Укрзалізниця» договору. Листом від 26.03.2021 №ДН5-07/196 Дирекції залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій Адміністрація морського порту Чорноморськ була повідомлена про припинення ЄТП одночасно з припиненням Договору).

2.4.6. Забезпечення контролю роботи з недопущення простоїв рухомого складу при обробці вантажів в МП «Чорноморськ».

2.4.7. Забезпечення контролю рівномірності та ритмічності подавання вагонів з вантажами портовим оператором на фронти обробки вантажів.

Норми пунктів 2.4.6. та 2.4.7. фактично є тотожними, оскільки простій рухомого складу є наслідком порушення рівномірності та ритмічності подавання вагонів. Зазначені функції були зобов`язаннями Відповідача за абзацом першим пункту 3.1. Договору.

Отже, виключно всі функції, які були покладені на відділ залізничних операцій Головної диспетчерської ЧФ ДП «АМПУ» були пов`язані з виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором. Припинення дії Договору з 01.04.2021 обумовило втрату правових підстав подальшого здійснення зазначених функцій, технічну можливість та доцільність їх здійснення, що, в свою чергу, стало причиною повної відсутності роботи у працівників відділу.

Окремо слід зазначити, що забезпечення виконання договору не було і не є єдиною функцією Відповідача, пов`язаною з рухом залізничного транспорту по території морського порту Чорноморськ. Так, пунктом 8.1.3. Зводу звичаїв морського порту Іллічівськ (Чорноморськ) визначено, що «вантажі, які були відправлені залізницею в період дії тимчасового обмеження завезення вантажів залізничним транспортом, викликаного накопиченням не вивантаженого рухомого складу в пункті призначення або в період інших заборон, оголошених уповноваженими організаціями і які прибули в морський порт Іллічівськ, Адміністрацією порту та портовими операторами можуть бути прийняті в межах узгоджених з Адміністрацією порту та портовими операторами окремих графіків». Але ця функція пов`язана не з контролем роботи з недопущення простоїв рухомого складу залізничного транспорту і не з контролем рівномірності та ритмічності подавання залізничних вагонів з вантажами в межах повсякденної господарської діяльності, пов`язаної з виконанням договірних зобов`язань, а з забезпеченням функціонування життєдіяльності морського порту Чорноморськ в умовах спеціальних режимів (періодів заборон а обмежень) і направлена на виконання Відповідачем пункту третього частини першої статті 15 Закону України «Про морські порти в Україні», відповідно до якої організація та забезпечення безпечної експлуатації об`єктів портової інфраструктури є метою створення Адміністрації морських портів України. Зазначена функція не є функцією відділу залізничних операцій Головної диспетчерської. Також, абзацом третім пункту 1.9. «Порядку перебування і пересування всіх осіб і транспортних засобів в пункті пропуску через державний кордон України для міжнародного морського та поромного сполучення «Іллічівський морський торговельний порт», затвердженого Наказом Одеського прикордонного загону від 21.09.2016 №179 зазначено, що «інформація про вивезення вантажів залізничними транспортними засобами з території морського порту надається адміністрацією порту у підрозділ охорони державного кордону через інформаційну систему портового співтовариства (далі-ІСПС), у разі її непрацездатності іншими засобами комунікації. Але надання адміністрацією порту вказаної інформації органам охорони державного кордону України пов`язана з забезпеченням функціонування пункту пропуску через державний кордон України, а не зі здійсненням господарської діяльності за укладеними договорами. До того ж, надання будь-якої інформації будь-яким органам держаної влади та державного контролю не відноситься до компетенції відділу залізничних операцій Головної диспетчерської.

Ствердження Позивачки, що наказ №233/15 від 22.04.2021 «Про зміни в організації виробництва» «ігнорує та грубо порушує позицію трудового колективу працівників ЧФ ДП «АМПУ», яка чітко зазначена в Постанові Конференції трудового колективу Чорноморської філії ДП «АМПУ» від 10.12.2019...» (далі - за текстом позовної заяви) є таким, що не відповідає дійсності, оскільки неприпустимість скорочення штату головної диспетчерської була визначена трудовим колективом з врахуванням прибутковості підрозділу. Станом на 22.04.2021 (дату наказу про ліквідацію відділу залізничних операцій Головної диспетчерської ЧФ ДП «АМПУ» зазначений підрозділ був збитковим, а не прибутковим, а тому вказаний наказ не суперечить зазначеному рішенню трудового колективу.

З оглядом на вищеозначене, Адміністрація морського порту Чорноморськ вважає, що наказ №233/15 від 22.04.2021 «Про зміни в організації виробництва» було видано у повної відповідності до чинного законодавства України, з врахуванням відсутності обсягу робіт та функціонального навантаження працівників зазначеного відділу та з метою забезпечення основного показника фінансових результатів господарської діяльності підприємства, відповідно до його статуту.

При цьому Відповідачем були забезпечені (і продовжують забезпечуватись) всі права Позивачки у зв`язку із ліквідацією її робочого місця, а саме: 26.04.2021 ознайомлено з Наказом від 22.04.2021 №233/15.

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, оскаржив наказ в судовому порядку.

Як зазначено ч. 1 ст. 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже, закон не обмежує перелік обставин, які можуть стати причиною простою. А, виходячи з зазначеного, такою причиною може стати і скорочення штату працівників внаслідок відсутності їх зайнятості на підприємстві за умови, що робота, яку вони виконували, дійсно припинена (зупинена) в підприємстві (у роботодавця), а не передана на виконання іншим особам. Саме про такі висновки свідчить судова практика.

Так, рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11.05.2017 по справі №176/2096/16-ц (залишено без змін постановою Верховного Суду від 08.04.2019) зазначено:

«Статтею 34 КЗпП України визначено, що простій це призупинення робіт, викликане відсутністю організаційних або технічних причин, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (виділено у рішенні суду).

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що накази від...№... «Про виведення за штат працівника та скорочення позаштатного працівника...» та від ..№.... «Про направлення ОСОБА 1 у простій» видані відповідачем правомірно та є законними».

Виходячи з постанови Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №210/5853/16-ц, не може вважатись встановленим відповідно до закону простій, якщо робота, яку виконували виведені у простій працівники, триває у підприємстві, а функції та службові обов`язки, які виконували працівники, покладені на інших працівників, у тому числі працівників інших підприємств. Але, такі висновки не можуть бути застосовані до наказу від 28.08.2021 за №392/15 «Про виведення в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської», оскільки, відповідно до пункту 2.1. Договору Відповідач (Адміністрація за договором) приймає/здає вантажі для Адміністрації або для його контрагентів. Вантажовласником (вантажоодержувачем; вантажовідправником) всіх вантажів, в забезпеченні перевезення та вивантаження (завантаження) яких приймала участь Адміністрація морського порту Чорноморськ на виконання зобов`язань за Договором були портові оператори, які здійснюють перевалку (обробку) вантажів у морському порту Чорноморськ. Адміністрація морського порту Чорноморськ погоджується з твердженням Позивачки про те, що функції Відповідача за Договором після його припинення здійснюють портові оператори, але Позивачкою не враховано, що:

1. Зазначені функції портові оператори здійснюють на підставі укладених з АТ «Укрзалізниця» договорів, стороною яких не є Відповідач;

2. Предметом договорів, укладених між портовими операторами та АТ «Укрзалізниця» є надання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом, які надаються портовим операторам, а не Відповідачу;

3.Адміністрація морського порту Чорноморськ не виконує будь-яких робіт, які б мали відношення до предмету Договору зі дня його припинення;

4.Будь-яка третя особа не виконує зазначених робіт в інтересах та на замовлення відповідача на підставі будь-якого договору.

З урахуванням викладеного, відповідач Адміністрація морського порту Чорноморськ вважає, що наказ за №392/15 від 28.08.2021 «Про виведення в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської» було видано у повної відповідності до чинного законодавства України, з врахуванням відсутності обсягу робіт та функціонального навантаження працівників, які працювали в зазначеному відділі.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці у тому числі режиму роботи працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці. Зазначена норма Закону не може бути застосована до простою, оскільки простій не є працею в розумінні ч. 1 ст. 34 КЗпП України. Якщо працівник призупинив виконання роботи внаслідок відсутності необхідних для неї умов, то час перебування працівника на території роботодавця протягом часу призупинення робіт не є працею, а час такого перебування не є робочим часом. Чинне законодавство України не містить нормативного визначення поняття «робочий час». Разом з тим, відповідно до Листа Міністерства праці України робочий час це час, протягом якого працівник повинен виконувати обов`язки за трудовим договором (тобто, час, протягом якого людина не виконує обов`язки за трудовим договором, не є робочим часом).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ за №392/15 від 28.08.2021 «Про виведення в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської» було видано у повної відповідності до чинного законодавства України, з врахуванням відсутності обсягу робіт та функціонального навантаження працівників, які працювали в зазначеному відділі.

Посилання адвоката Янковського Сергія Анатолійовича в інтересах позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що у даному випадку фактично підстав для оголошення простою не було, тому що роботи на підприємстві не були зупинені, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що адвокатом Янковським Сергієм Анатолійовичем в інтересах позивача ОСОБА_1 не доведено належним обґрунтованість підстав позову, саме, те, що у даному випадку фактично підстав для оголошення простою не було, тому що роботи на підприємстві не були зупинені. Й, навпаки, відповідачем надано суду достатні та безспірні докази, які спростовують підстави заявленого позову.

Так, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що наказ №392/15 від 28.08.2021 «Про виведення в простій працівників відділу залізничних операцій головної диспетчерської» було видано у повної відповідності до чинного законодавства України, з врахуванням відсутності обсягу робіт та функціонального навантаження працівників, які працювали в зазначеному відділі.

Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні не встановлено, що відповідач порушує його трудові права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Янковського Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 22 грудня 2022 року

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік