01.12.2022 Провадження по справі № 2/940/45/22
Справа № 940/1139/21

РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

представника відповідача адвоката Хитрової Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про порушення прав споживачів та компенсації незаконно списаних коштів з рахунків позивача,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати дії відповідача АТ КБ «Приватбанк» протиправними, такими, що порушили її права як споживача та стягнути з відповідача кошти, які були самовільно і незаконно списані з її рахунків за період із 01.01.2008 року по 25.02.2021 року на загальну суму 435059,89 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що влаштувавшись на роботу у 2006 році, оформила картку для виплат № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк», отже стала споживачем фінансових послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». Отримавши у березні 2008 року заробітну плату, їй стало відомо, що відповідачем одноособово стягнуто з карткового рахунку грошові кошти майже у повному розмірі від суми заробітку на погашення кредитної заборгованості.

Позивачка стверджує, що не надавала відповідачу будь-якої згоди або розпорядження на списання грошових коштів з її карткового рахунку. Крім того, відповідачем не заявлялися претензії щодо погашення заборгованості, не пред`являлися позови про стягнення боргу, відповідно ПАТ КБ «Приватбанк» не мав права вимагати у позасудовому порядку повернення кредитних коштів. Також вважає, що відповідач не мав права стягувати з її заробітної плати кошти з метою погашення кредитної заборгованості за правочином, який між ними не укладено.

За таких обставин, позивачка була змушена звернутися до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.09.2021 року відкрито провадження в справі, яку призначено до підготовчого засідання.

17.11.2021 року представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Хитрова Л.В. надала суду письмові пояснення по суті спору, в яких зазначила, що 22.08.2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладено договір про надання банківських послуг, що за своєю природою є змішаним договором та поєднує в собі, зокрема умови договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку та кредитування рахунку. Саме з часу підписання цієї заяви позивачка почала користуватись такими послугами банку, як кредитування рахунку. У подальшому, за час дії договору позивачкою неодноразово були підписані оновлені анкети-заяви, зокрема 20.08.2010 року та 10.12.2020 року. На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачкою отримані кредитні картки типу «Універсальна» до одного карткового рахунку, на який з 22.02.2008 року було встановлено кредитний ліміт у сумі 250,00 грн., який в подальшому змінювався в залежності від потреб позивачки. Відповідно до виписки по картковому рахунку, яка є первинним документом, вбачається активне використання позивачкою кредитних коштів. Крім того, зазначила, що сума списань у розмірі 435059,89 грн. за період з лютого 2008 року по 19.02.2021 року не відповідає наданій виписці по рахунку позивачки. Невідомо, яким чином позивачка зробила таки підсумки списаних сум, оскільки платежі, здійснені банком на погашення заборгованості мають призначення «автоматичне погашення простроченої заборгованості». При цьому, період, за який позивачка вважає, що з її карткових рахунків безпідставно були списані кошти в сумі 435059 грн. 89 коп. на погашення боргу триває з 2008 року по лютий 2021 року. Разом з тим, позовні вимоги загалом можуть бути заявлені лише за останні три роки, зокрема з 19.02.2019 року по 19.02.2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Більш того, сторони за договором про надання банківських послуг чітко погодили можливість здійснення АТ КБ «Приватбанк» договірного списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, зокрема в розділі 5 заяви від 22.02.2008 року та у п. 1.4 заяви від 10.12.2020 року, що спростовує доводи ОСОБА_1 про безпідставність вчинених відповідачем списань за її рахунками та унеможливлює застосування положень ст. 1073 ЦК України.

З огляду на зазначене представник відповідача просить врахувати доводи банку, які підтверджені належними та допустимими доказами, при ухваленні рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та застосувати строки позовної давності (а.с.193 т. № 1 ст. 125 т. № 2).

15.12.2021 року представник позивачки адвокат Гула С.Є. надав суду письмові пояснення відповідно до позиції відповідача (а. с. 145-148 т. № 2).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась. Представник позивачки адвокат Гула С.Є. надіслав до суду клопотання, в якому просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивачки та його представника. Позовні вимоги підтримують повністю та просили задовольнити позов. (а. с. 198- 199 т. № 2).

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» адвокат Хитрова Л.В. у судовому засіданні просила відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг АТ КБ «Приватбанк». На підтвердження цих обставин позивачка надала ксерокопію карти № НОМЕР_1 , оформленої АТ КБ «Приватбанк» та копію виписки по картці/рахунку № НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору SAMDN3711 від 26.09.2006 за період з 01.01.2008 по 25.02.2021 року (а. с. 16, 19-161 т. № 1).

Із банківських карток позивачки ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» проводив списання грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що не надавала АТ КБ «Приватбанк» будь-якої згоди або розпорядження на списання грошових коштів з її карткового рахунку та не укладала кредитний договір з АТ КБ «Приватбанк».

Натомість представник відповідача, обґрунтовуючи свої заперечення, зазначила, що 22.02.2008 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладено договір про надання банківських послуг, що за своєю правовою природою є змішаним договором та поєднує в собі зокрема умови договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку та кредитування рахунку.

Із наданих відповідачем доказів, зокрема із заяви від 22.02.2008 року, яка підписана сторонами, суд встановив, що у цій заяві міститься інформація щодо типу картки («Універсальна» 30 днів пільгового періоду), зазначений розмір кредитного ліміту 250,00 грн., розмір базової процентної ставки за кредитом, що становить 3% на місяць на залишок заборгованості, номер картки НОМЕР_2 . Також у заяві у графі «Кредитну картку та ПІН отримав» наявний підпис ОСОБА_1 та дата отримання 22.02.2008 (а. с. 202 т. № 1).

Крім того, 20.08.2010 року та 10.12.2020 року позивачка ОСОБА_1 підписала оновлені анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому в цих анкетах-заявах вказано, що позивачка ОСОБА_1 згодна з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення. (а. с. 203-227 т. № 1).

На виконання умов укладеного договору про надання банківських послуг, згідно довідки, виданої 12.11.2021 року АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 отримала кредитні картки, зокрема: 22.02.2008 року з терміном дії до 09/12; 20.08.2010 року з терміном дії до 07/14; 01.10.2012 року з терміном дії до 04/16; 18.04.2016 року з терміном дії до 11/19; 10.12.2020 року з терміном дії до 10/24 (а. с. 58 т. № 2).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , з 22.02.2008 року на картковий рахунок встановлений кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн., який в подальшому збільшувався та зменшувався (а. с. 59 т. № 2).

Із наданої відповідачем виписки за договором № б/н вбачається, що позивачка користувалася кредитними коштами шляхом зняття готівки у банкоматах, здійснення безготівкових переказів за допомогою «Приват24», поповнення рахунку через каси банку, термінали обслуговування, розраховувалася ними за товари та послуги (а. с. 1 - 57 т. № 2).

Усі ці дії свідчать про те, що позивачка фактично отримала кредитні кошти та користувалася ними.

Отже, надані відповідачем докази на підтвердження укладання кредитного договору між сторонами суд вважає належними та допустимими. При цьому позивачкою не спростовано надані АТ КБ «Приватбанк» докази і вимоги про визнання цього договору недійсним, зміни або розірвання його нею не заявлялись.

Крім того, у розділі 5 «банківські послуги» заяви від 22.02.2008 року, підписаної ОСОБА_1 , вказано, що погашення заборгованості за кредитом може проводитися шляхом внесення коштів на картку клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової картки № НОМЕР_2 (а. с. 202 т. № 1).

У пункті 1.4 «Порядок повернення кредиту» заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 10.12.2020 року, підписаної ОСОБА_1 вказано, що повернення кредиту здійснюється зокрема шляхом договірного списання з рахунку клієнта. (а. с. 211 т. № 1).

Таким чином, сторони за договором про надання банківських послуг погодили можливість здійснення АТ КБ «Приватбанк» договірного списання коштів з рахунку позивачки для погашення кредитного зобов`язання (заборгованості), тому у відповідача були наявні підстави для списання коштів з рахунку ОСОБА_1 , відкритого АТ КБ «Приватбанк» для погашення заборгованості.

Крім того, на підтвердження розміру списаних коштів із заробітної плати на погашення заборгованості позивачка склала таблицю № 1, у якій зазначила номери банківських карт, періоди, за які здійснювалося списання коштів з банківських карт та суми списаних коштів (а. с. 3-4 т. № 1).

Однак, відповідно до наданих відповідачем доказів, встановлено, що вказані позивачкою у таблиці № 1 банківські картки є кредитними, а не картками, на які зараховувалась заробітна плата.

Більш того, за період дії договору про надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» видав позивачці інші картки для виплат, на які зараховувалась заробітна плата: № НОМЕР_3 терміном дії до 03/16, № НОМЕР_4 терміном дії до 11/20, № НОМЕР_5 терміном дії до 11/24, що підтверджується виписками по карткам, наданими АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 60-124 т. № 2).

При цьому, ці встановлені обставини у ході судового розгляду стороною позивачки не були спростовані.

Також, суд вважає слушними доводи представника відповідача про те, що суми списань у розмірі 435059,89 грн. за період з лютого 2008 року по 19.02.2021 року не відповідають наданій виписці по рахунку позивачки і взагалі невідомо, яким чином зроблений такий розрахунок списаних сум.

Так, вказаний позивачкою у позовній заяві розрахунок сум списаних коштів у розмірі 435059,89 грн. зроблений нею особисто, не підписаний особою, яка б відповідала за зазначені у ньому суми, не містить будь-яких реквізитів, тобто не відповідає вимогам, які пред`являються до документа. Вказане свідчить про недопустимість як доказу розрахунку суми позовних вимог.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про порушення прав споживачів та компенсації незаконно списаних коштів з рахунків позивача - необхідно відмовити.

Що стосується тверджень представника відповідача щодо застосування до позовних вимог строків позовної давності, то суд відхиляє їх з огляду на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 15, 16, 207, 526, 626, 628, 633, 634, 638, 1055, 1071 Цивільного кодексу України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів», статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про порушення прав споживачів та компенсації незаконно списаних коштів з рахунків позивача - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 09.12.2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК