Справа № 136/777/19
Провадження № 22-ц/801/1698/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 рокуСправа № 136/777/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С. Г.

Суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.

за участю секретаря Литвина С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Липовецька міська рада Липовецького району Вінницької області, особа, яка не брала участі в розгляді справи: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у розгляді справи - ОСОБА_2 , на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19.09.2019 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням суді ОСОБА_3 , у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на частку нерухомого майна у порядку спадкування, -

В с т а н о в и в :

22.04.2019 року року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на частку нерухомого майна у порядку спадкування.

В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , що проживала по АДРЕСА_1 , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частка житлового будинку із погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 .

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.09.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.10.2015 року, вищевказаний житловий будинок було визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і визначено, що частка у праві власності ОСОБА_4 на нього складає 1/2 .

За життя 26.07.2010 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй рухоме і нерухоме майно своєму синові позивачу ОСОБА_1 .

Зазначив, що він спадщину прийняв ,звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку, а 31.03.2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/12 часток вищевказаного житлового будинку, яке було зареєстровано.

Окрім нього заяву про прийняття спадщини 03.12.2015 року подав непрацездатний на час відкриття спадщини чоловік спадкодавиці - ОСОБА_5 ,посилаючись на право на обов`язкову частку.

Зазначив, що на його заяву від 24.04.2018 року про видачу свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/6 частку спірного будинку постановою нотаріуса було відмовлено з посиланням на наявність спору про право в цій частині з ОСОБА_5 , який має обов`язкове право на спадщину.

Позивач зазначив, що оскільки ОСОБА_5 не надав доказів проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ; інших осіб, які були зареєстровані за вказаною адресою не встановлено і за матеріалами спадкової справи інші спадкоємці ,які прийняли спадщину відсутні, він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті матері .

Посилаючись на те, що він позбавлений можливості реалізувати своє право на 1/6 частку спірного житлового будинку в нотаріальному порядку, на даний час не має можливості ,оскільки, як з`ясувалося на нього відсутні документи, що підтверджували б право власності спадкодавиці на майно та державна реєстрація , просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 .

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19.09.2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 , у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Липовецького районного суду від 26.11.2019 року було виправлено описку допущену у зазначеному рішенні і вказано : «частка нерухомого майна на яку визнано за позивачем ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 , у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - складає 1/12 частки цілого об`єкта нерухомого майна (1/6 від Ѕ частки об`єкта нерухомого майна)».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , що не брала участі у справі, просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення ,яким у задоволенні позову відмовити. Зазначила ,що вона є сестрою позивача і донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 . Оскаржуваним рішенням суду по справі,в якій вона з вини позивача та суду не приймала участь, вирішено її права і обов`язки, так як вона є спадкоємицею батька за заповітом ,а вказане рішення позбавляє її права на успадкування спірної 1/12 частки житлового будинку після смерті батька , яку він , в свою чергу , успадкував як обов`язкову долю в спадщині після смерті дружини на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проживаючи разом із нею на час відкриття спадщини. Вказала ,що дані довідки Липовецької міської ради від 06.102014 року про те, що відомостей щодо реєстрації за адресою АДРЕСА_1 інших осіб крім ОСОБА_4 , немає, якою суд обгрунтовував свій висновок, спросовуються відомостями з погосподарської книги домогосподарства , що на час видачі довідки являлась формою первинної облікової документації погосподарського обліку відповідно до Наказу Держкомітету статистики №418 від 11.10.2010 року. Сам позивач, достовірно знаючи про проживання батька разом з матір`ю до її смерті ,підтвердив даний факт у своїй письмовій заяві нотаріусу про прийняття спадщини від 15.10.2014 року (а.с.46),вказавши у ній , що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , крім нього, є її чоловік - ОСОБА_5 ,який проживає за тією ж адресою , а тому останній є таким ,що прийняв спадщину.

Вказала ,що суд в порушення ст. ст. 12, 51, 197 ЦПК України не встановивши коло спадкоємців померлої співвласниці будинку , не вирішив питання про склад осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, , унаслідок чого дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

До апеляційної скарги додала копії : свідоцтва про своє народження, де батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; заповіту ОСОБА_5 на її ім`я, посвідчений 20.06.2012 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н. А. за яким ОСОБА_5 заповів їй усе належне йому майно ; домової книги по АДРЕСА_1 , де є записи про реєстрацію місця проживання батьків за цією адресою і погашення їх місця реєстрації та зміни адреси реєстрації на №27 05.09.1979 року(а.с.164-168);довідки Липовецької міської ради №274 від 01.12.2021 року про те,що покійні батьки проживали та були зареєстровані за однією адресою - в будинку по АДРЕСА_2 (а.с.169);довідку з КП « ВОБТІ» про те,що за датою останньої інвентаризації станом на 23.11.2012 року на земельній ділянці по АДРЕСА_2 знаходиться один житловий будинок,літ «А» 1960 року побудови з господарськими будівлями (1960 1987 років побудови) .При цьому в матеріалах інв. справи є рішення виконкому Липовецької селищної ради №170 від 16.12.1986 року, згідно якого відбулась зміна поштової адреси ( нумерації ) будинку по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 ,якому присвоєно АДРЕСА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним і обгрунтованим ,а доводи апеляційної скарги безпідставними, посилаючись на те, що батько не проживав разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спірну частину спадкового будинку за позивачем ,суд першої інстанції виходив із того, що належним відповідачем у справі являвся орган місцевого самоврядування, виходячи із того, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері ,так як інші особи спадщину не прийняли .При встановленні цього факту виходив із того, що він підтверджується довідкою Липовецької міської ради 2335 від 06.10.2014 року про те, що ОСОБА_4 на день смерті була зареєстрована і проживала по АДРЕСА_1 ,інших зареєстрованих осіб, які постійно проживали не зареєстровано, а також із того, що батько позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Однак, колегія суддів вважає, що з таким висновком погодитись не можна, так як суд невірно оцінив докази , що є суперечливими, віднісся формально до встановлення фактів , які вони посвідчують ,порушив норми матеріального і процесуального права ,невірно визначивши склад осіб, що беруть участь в справі.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з вимогами частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ч.3 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Ст. 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (стаття 1220 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її у відповідності до вимог ч.1 ст. 1268 ЦК України.

Вимоги ч.5 ст. 1268 ЦК України вказують, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Положеннями ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.За критерієм досягнення ними пенсійного віку особи визнаються непрацездатними також і відповідно до вимог ч.3 ст. 75 СК України.

Частинами 1,3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Зі змісту ст. 1277 ЦК у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено апеляційним судом, позивач ОСОБА_1 являється сином ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ,які з 26.07.1959 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У подружжя є донька ОСОБА_2 апелянт у справі.

ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.09.2012 року , виданого виконавчим комітетом Липовецької селищної ради народних депутатів на підставі рішення №2 від 24.01.1968 року ,дублікат якого видано 25.09.2012 року , а також технічного паспорту від 23.11.2012 , являвся власником житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 16-17,19)

Рішенням виконкому Липовецької селищної ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області №170 від 16.12.1986 року «Про впорядкування назв вулиць та зміну нумерації будинковолодінь в селищі Липовець» було затверджено нове упорядкування вулиць та змінено нумерацію будинковолодінь , зокрема, присвоєно будинколодінню АДРЕСА_1 , користувачем якого є ОСОБА_1 - АДРЕСА_4 , користувачем якого є апелянт ОСОБА_2 - АДРЕСА_5 ,користувачем якого є ОСОБА_5 - АДРЕСА_2 (а.с. 95).Мати ОСОБА_4 в якості користувача у даній довідці не вказана.

В подальшому, у виданих Липовецькою міською радою довідках, що є в матеріалах справи ,докази щодо місця проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 будуть відрізнятись від вказаної у зазначеному рішенні виконкому нумерації.

26.07.2010 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй рухоме і нерухоме майно своєму синові ОСОБА_1 (а.с.11).

У липні 2014 року, як вбачається із рішення Липовецького районного суду від 02.09.2015, ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до чоловіка ОСОБА_5 про поділ житлового будинку , по АДРЕСА_2 що є в спільній сумісній власності подружжя, посилаючись на те, що вони його збудували в шлюбі (а.с.13)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.10).

Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на частину вказаного житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Липовецької міської ради №2335 від 06.10.2014 року виданої позивачеві, на день своєї смерті ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 . Відомостей, щодо реєстрації за цією адресою інших осіб немає (а.с. 9).

15.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері - ОСОБА_4 , що проживала та була зареєстрована до дня смерті по АДРЕСА_1 , в якій одночасно повідомив про наявність інших спадкоємців першої черги за законом - чоловіка померлої ОСОБА_5 ,що проживає по АДРЕСА_1 та її дочки ОСОБА_2 ,що проживає в м.Липовець (а.с.30).

18.01.2015 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що він як чоловік померлої, є спадкоємцем першої черги за законом і має право на обов`язкову частку у спадщині (а.с. 47).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.09.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.10.2015 року, житловий будинок із погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , було визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Визначено ,що частка померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на зазначений житловий будинок складає 1/2 частки (а.с. 13-15).

10.12.2015 року приватний нотаріус повідомив батька - ОСОБА_5 про те, що для вирішення питання щодо оформлення спадщини на майно померлої ОСОБА_4 він повинен документально підтвердити факт свого постійного проживання із спадкодавицею, а саме надати довідку житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу чи відповідного органу місцевого самоврядування (а.с.54).

31.03.2016 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на 5/6 часток від спадкової 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями , розташованого по АДРЕСА_2 (а.с. 73).

15.06.2017 року батько ОСОБА_5 звернувся до Липовецького районного суду із заявою за участю заінтересованої особи - приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області Кобзар С.В. із заявою про встановлення факту його постійного проживання із ОСОБА_4 із 1968 року по день її смерті.

Ухвалою Липовецького районного суду від 07.07.2017 року вищевказану заяву залишено без розгляду, в зв`язку з наявністю спору про право (а.с.87).

24.04.2018 року постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері на 1/6 частку спадкового майна до вирішення спірного питання чи мало місце прийняття спадщини в порядку п. 3 ст. 1268 ЦК України непрацездатним чоловіком померлої ОСОБА_5 (а.с.92-93).

17.04.2019 року постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу №142/02-31 Присяжнюку С.В. знову було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частку спадкового майна після смерті матері ,оскільки вказане нерухоме майно було не зареєстроване у встановленому законом порядку (а.с.99).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_5 .

18.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері на земельну ділянку, площею 2,2684 га, кадастровий № :02:000:0340 на території Липовецької селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку(а.с. 100,113 ).

22.04.2019 року він звернувся до суду із позовом до Липовецької міської ради про визнання за ним права власності на 1/12 частку спірного будинку в порядку спадкування після смерті матері.

В засіданні апеляційного суду ,незважаючи на те, що матеріали справи містять суперечливі відомості щодо місця проживання (реєстрації) батька на час відкриття спадщини разом із спадкодавицею, представник Липовецької міської ради не змогла надати змістовних пояснень причин розбіжності відомостей щодо цієї обставини у виданих органом місцевого саамоврядування довідках і відомостям з домової книги.

Разом із тим, з матеріалів справи, технічної інвентаризації ,заяви позивача нотаріусу (а.с.46),рішення суду від 02.09.2015 року та пояснень сторін у судовому засіданні, вбачається ,що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 батьками в 1960 році був побудований та знаходиться лише один будинок під літ. «А», що раніше мав різну нумерацію - №№19,25 і №27.

Незважаючи на різні відомості щодо нумерації вказаного будинку та місця проживання батьків на час відкриття спадщини ,що міститься у довідках Липовецької міської ради, колегія суддів вважає ,що неналежне адміністрування органу місцевого саамоврядування не може перешкоджати реалізації громадянами своїх законних прав на спадкування.

Відтак ,колегія суддів оцінюючи обставини можливого постійного проживання ОСОБА_5 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ,незалежно від того,за якою адресою обліковувався органом місцевого самоврядування їх будинок, ОСОБА_5 , який являвся пенсіонером на час відкриття спадщини міг вважатися таким, що прийняв спадщину за заповітом у вигляді обов`язкової частки, на яку претендує після його смерті донька ОСОБА_2 , як його спадкоємиця за заповітом ,а тому її права можуть виявитися порушеними оскаржуваним рішенням суду .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України)

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зі змісту ст.189 ЦПК завданнями підготовчого провадження є зокрема. остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до п.3 ч.5 ст. 12 ЦПК України суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що «визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом».

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки орган місцевого самоврядування може виступати належним відповідачем за позовом про визнання права власності в порядку спадкування лише при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, при відмові від прийняття спадщини або її неприйнятті , а в усіх інших випадках належними відповідачами за такими позовами є спадкоємці, які прийняли спадщину, то за наявності у матеріалах справи заяви позивача про проживання батька ОСОБА_5 в одному будинку з спадкодавцем на час її смерті (а.с.46), належним відповідачем за даним позовом могла виступати спадкоємець батька за заповітом - ОСОБА_2 .

Позивач свої вимоги до останньої в якості відповідача не заявляв, а суд на вказане уваги також не звернув і в порушення ст.ст.12.51.189 ЦПК склад учасників спірних правовідносин не встановив, не роз`яснив позивачу наслідки не заявлення ним клопотання про залучення до участі у справі належного відповідача та ухвалив рішення про права та обов`язки осіб, які не брали участь у справі.

Натомість, наявність інших спадкоємців за законом чи заповітом є обов`язковою підставою для надання їм статусу відповідача у спірних правовідносинах та можливості відповідати за пред`явленими вимогами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні спору.

Виконання указаних процесуальних дій можливе лише у разі залучення до участі у справі усіх належних її учасників.

Оскільки, розглядаючи справу, суд першої інстанції не визначився з суб`єктним складом осіб у справі, не залучив до участі у справі спадкоємців померлого ОСОБА_5 , зокрема, ОСОБА_2 , а суд апеляційної інстанції на стадії перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку позбавлений такої процесуальної можливості, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач не позбавлений права на звернення до суду першої інстанції з відповідними позовними вимогами до належного відповідача.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 цієї статті порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов?язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень матеріального та процесуального права, то рішення суду підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційним судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з позивача на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 1 152,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у розгляді справи - ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19.09.2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на частку нерухомого майна у порядку спадкування, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 152,60 грн судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.