Справа № 128/3032/20

РІШЕННЯ

Іменем України

04 липня 2022 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Ганкіної І.А.,

за участю секретаря Літневській А.Р.

у присутності сторін по справі:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

адвоката Казеко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні будинком, шляхом передачі ключів від будинку, господарських споруд та хвіртки та заборони в подальшому змінювати замки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, посилаючись на те, що 23 листопада 1993 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 у м/в ЗАГС м. Вінниці про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу був зроблений запис № 2966. 30 вересня 2014 року шлюб між ними було розірвано про що складено відповідний актовий запис № 325 та відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Під час спільного проживання нами, спільними зусиллями, було побудовано житловий будинок, але не введено до експлуатації, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після фактичного припинення шлюбних стосунків та офіційного розірвання шлюбу відповідач систематично та навмисно перешкоджає здійсненню позивачкою права користування будинковолодінням: змінив замки на вхідних дверях, не відчиняє їх, забороняє заходити до будинку, а також робить всі інші дії, спрямовані на незаконне перешкоджання здійсненню нею прав користування будинком і земельною ділянкою. Протиправні дії ОСОБА_2 стали підставою для її звернення до суду з відповідним позовом. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області по справі № 128/3260/17 від 09 вересня 2019 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та визнано за позивачкою право як співзабудовника на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 231,1 кв.м. Апеляційний суд Вінницької області Постановою від 20 листопада 2019 року залишив рішення Вінницького районного суду Вінницької області без змін. Ухвалою Верховного суду від 03 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року. Зазначена ухвала Верховного суду оскарженню не підлягає. Позивачка вказує, що незважаючи на зазначене вище рішення суду, ОСОБА_2 продовжує чинити їй перешкоди в користуванні спірним будинком. Зазначає, що не має змоги закінчити ремонт (внутрішні роботи) в будинку, не може провести технічну інвентаризацію будинковолодіння. Також зазначає, що неодноразово зверталась до дільничного інспектора з заявами про протиправні дії ОСОБА_2 та скаржилась, що він не допускає її до будинку. Разом з тим, зазначає, що численні намагання вирішити проблему мирним шляхом та мати можливість користуватись своїм майном, результатів не дали. ОСОБА_2 18 червня 2020 року було направлено лист з вимогою надати доступ до будинку та ключі від будинку та господарських будівель. Лист відповідач отримав 22 червня 2020 року, однак ігнорує рішення судів та не впускає позивачку до будинку. На даний час ОСОБА_1 доступу до будинку не має.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області по справі № 128/3260/17 від 09 вересня 2019 року, яке набуло чинності, було встановлено наступні обставини справи. Згідно інвентаризаційної справи на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , убачається, що вона була заведена 30.01.2004 КП «ВООБТІ» на незакінчений будівництвом жилий будинок літ. «А» - готовність 83 %; літ. «п/А» - підвал; літ. «а» - веранда; літ «N1-N» загорожа. Рік побудови житлового будинку літ. «А» -вказаний 1994-2004. Станом на вказану дату в будинку відсутні: оздоблення підлоги, сантехнічні прибори, сходи. Дані відомості також відображені в технічному паспорті, складеному 30.01.2004 на спірний незакінчений будівництвом жилий будинок. Суд, в зазначеному рішенні, зробив висновок, що спірний житловий будинок, який не зданий в експлуатацію, є об`єктом незавершеного будівництва (готовність 83%), зведений за час шлюбу сторін, отже є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_1 , на підставі зазначеного вище рішення суду, отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує її правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. Для отримання ОСОБА_1 права власності саме на новозбудоване майно необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. З копії домової книги на спірний об`єкт нерухомості убачається, що за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрована одна особа відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_1 зверталась з письмовою заявою до Вінницького РВП про те, щоб прийняти міри відповідно до чинного законодавства з приводу ситуації яка виникла з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , який не допускає її у користуванні спільним майном, а саме будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 . З копії висновку начальника Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області від 21.04.2016 убачається, що органами поліції позивачу роз`яснено, що дані правовідносини мають цивільно-правовий характер і потребують вирішення в порядку цивільного судочинства. З огляду на вищевикладене, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 має право як співзабудовник, на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ; спірний будинок потребує подальших ремонтних робіт для прийняття його в експлуатацію та, що ОСОБА_2 , який зареєстрований в даному будинку, чинить її перешкоди в користуванні спірним будинковолодінням. Тому заборона ОСОБА_2 у здійсненні позивачкою права користування своїм майном, позбавляє її можливості провести необхідні ремонтні роботи та переобладнання в спірному будинку, та в подальшому ввести його в експлуатацію і зареєструвати право власності, що змушує позивачку звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 , вбачається, що відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказує, що дана заява ОСОБА_1 є безпідставною та не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так, незважаючи на те, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09.09.2019р, яким визнано за ОСОБА_1 право як співзабудовника на Ѕ збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва, спірного житлового будинку, воно оскаржується в касаційному порядку до Верховного Суду. Окрім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). - якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; - якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно заявником подається відповідна заява у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством, оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації права власності на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Вказує, що він жодної заяви для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 не подавав. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Разом з цим, ОСОБА_1 в поданій до суду заяві зазначає, про те, щоб їй надати ключі від будинку, господарських будівель, воріт та калитки та інших приміщень, які знаходяться на території спірного домогосподарства, при цьому не вказала мети їх отримання та мети доступу до даних приміщень. А той факт, як зазначено в заяві, що вона хоче провести ремонтні роботи та переобладнання в даному будинку, з метою введення його в експлуатацію і державної реєстрації на право власності, є надуманий та нічим не підтверджений. Дані доводи аргументовані тим, що поділ майна між подружжям позивачка відмовляється проводити. На підтвердження, вказує, факт звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про визнання права на спірний будинок, хоча домовленість між подружжям, після розлучення, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 залишається за нею, та власником якої є позивач, а спірний незакінчений будинок за ОСОБА_2 , а також те, що вона звернулась до суду з даною заявою, в якій зазначає, про отримання ключів від будинку, при цьому вказує про об`єктивні обставини користування та розпорядження спірним майном хоча в неї у власності є вище зазначена квартира. Окрім того, 30.09.2014 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, позивачка після розірвання шлюбу проживає окремо, тобто спільний побут в них відсутній, і позивачка є сторонньою особою для нього. Відповідач у спірному будинку проживає весь час, має особисте життя, яке він вважає не потребує публічності для сторонніх осіб.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її адвокат позов підтримали повністю на підставах викладених в ньому, просили вимоги позову задовільнити. Суду позивачка показала, що не має змоги користуватися будинком, який побудований під час шлюбу сторін, так як ОСОБА_2 не надає їй ключі від будинку та господарських споруд. Намагання вирішити спір миром результату не дали. ОСОБА_2 заперечує її право користуватися будинком, тому позивачка була змушена звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Казеко О.І. позовні вимоги не визнали повністю, в задоволені позову просили відмовити. Суду відповідач показав, що будинок є незавершений будівництвом, в експлуатацію не введений, позивачка має право лише на частину будівельних матеріалів, а отже не може вимагати усунення перешкод в користуванні будинком.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, належності та допустимості, дійшов до наступних висновків.

Судом є встановленим, що 23 листопада 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у м/в ЗАГС м. Вінниці про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу був зроблений запис № 2966 (а.с.10).

30 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано про що складено відповідний актовий запис № 325 та відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с.11).

Під час спільного проживання, спільними зусиллями, було побудовано житловий будинок, але не введено до експлуатації, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Готовність 83 відсотка.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до дільничного інспектора з заявами про протиправні дії ОСОБА_2 та скаржилась, що він не допускає її до будинку, на підтвердження даних фактів додає відповіді правоохоронних органів № 2156 від 10 квітня 2016 року та національної поліції № 2329 від 16 квітня 2016 року (а.с. 37 39).

ОСОБА_2 18 червня 2020 року було направлено лист з вимогою надати доступ до будинку та ключі від будинку та господарських будівель. Лист відповідач отримав 22 червня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення (а.с.34, 35-36).

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області по справі № 128/3260/17 від 09 вересня 2019 року, яке набуло чинності, було встановлено наступні обставини справи. Згідно інвентаризаційної справи на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , убачається, що вона була заведена 30.01.2004 КП «ВООБТІ» на незакінчений будівництвом жилий будинок літ. «А» - готовність 83 %; літ. «п/А» - підвал; літ. «а» - веранда; літ «N1-N» загорожа. Рік побудови житлового будинку літ. «А» -вказаний 1994-2004. Станом на вказану дату в будинку відсутні: оздоблення підлоги, сантехнічні прибори, сходи. Дані відомості також відображені в технічному паспорті, складеному 30.01.2004 на спірний незакінчений будівництвом жилий будинок. Суд, в зазначеному рішенні, зробив висновок, що спірний житловий будинок, який не зданий в експлуатацію, є об`єктом незавершеного будівництва (готовність 83%), зведений за час шлюбу сторін, отже є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_1 , на підставі зазначеного вище рішення суду, отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує її правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. Для отримання ОСОБА_1 права власності саме на новозбудоване майно необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Такі факти регламентовані діючим законодавством щодо порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно. Такими фактами, зокрема, є: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. З копії домової книги на спірний об`єкт нерухомості убачається, що за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрована одна особа відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_1 зверталась з письмовою заявою до Вінницького РВП про те, щоб прийняти міри відповідно до чинного законодавства з приводу ситуації яка виникла з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , який не допускає її у користуванні спільним майном, а саме будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 . З копії висновку начальника Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області від 21.04.2016 убачається, що органами поліції позивачу роз`яснено, що дані правовідносини мають цивільно-правовий характер і потребують вирішення в порядку цивільного судочинства. З огляду на вищевикладене, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 має право як співзабудовник, на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ; спірний будинок потребує подальших ремонтних робіт для прийняття його в експлуатацію та, що ОСОБА_2 , який зареєстрований в даному будинку, чинить її перешкоди в користуванні спірним будинковолодінням (а.с.17-33, 12-16).

Згідно зі ст.ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що закріплено у нормативних положеннях ч.1 ст.321 Цивільного кодексу.

У відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, за позовом слід оцінити доведеність факту того, що право власника на користування об`єктом власності є порушеним, а за зустрічним позовом факту належності позивачки до членів сім`ї власника будинку та підстав для визнання права користування житлом.

При цьому, об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення, є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні було досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, які відповідають вимогам належності та допустимості доказів, згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Оцінюючи докази сторін, та встановлені судом обставини судового спору, суд виходить з того, що за нормами ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і тому под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. А правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 ЦК України.

При цьому, як вбачається зі ст. 319 ЦК України, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При встановленні обмежень права власника у здійсненні ним права власності, що суперечить ст.ст.319,321 ЦК України, порушене право власника підлягає відновленню, зокрема, у судовому порядку.

Враховуючи вказане, суд вважає встановленим неправомірне обмеження права власника ОСОБА_1 на повне та безперешкодне користування належним їй будинком, а саме Ѕ частини, в зв`язку з чим, порушене право позивачки підлягає до відновлення, шляхом задоволення позовних вимог в частині існуючого на час розгляду судового спору порушення, а саме, вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком шляхом передачі ключів від будинку, господарських споруд та хвіртки

Щодо вимоги про заборону в подальшому проводити заміну замків суд враховує, що дана вимога встановлена на майбутнє, тобто, щодо неіснуючої ще події, тому в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст.316,317,319,321,386,391 ЦК України, ст. ст. 4,19,76,81,200, 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від будинку, господарських споруд та хвіртки.

В решті вимоги відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А. Ганкіна