Справа № 450/2625/19 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/1539/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 версня 2021 року в скаладі судді Даниліва Є.О. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та скасування державної реєстрації права власності, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-

встановив:

У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, про визнання незаконним та скасування рішення Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1041 від 06.09.2018 та скасування державної реєстрації права власності.

Вимоги обґрунтовує тим, що під час затвердження технічної документації ОСОБА_1 було неправильно визначено межі його земельної ділянки та самовільно захоплено значну частину її ділянки. Захоплена частина її земельної ділянки фактично є проходом через її ділянку до ділянки ОСОБА_1 , наданим добровільно, однак цей прохід був і залишається частиною її земельної ділянки і не міг бути переданий у власність ОСОБА_1 .

Просила визнати незаконним та скасувати рішення Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №1041 від 06.09.2018 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0448 га, кадастровий номер :01:002:0267, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0448 га, кадастровий номер :01:002:0067, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вимоги обґрунтовує тим, що при розгляді справи № 450/2625/19 до суду було подано технічну документацію на земельну ділянку, що належить ОСОБА_3 , і він виявив ряд порушень при розробленні такої, а у подальшому реєстрації права власності на цю земельну ділянку.

Просив визнати незаконним та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0448 га, кадастровий номер :01:002:0067, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.02.2020 об`єднано в одне провадження справу № 450/2625/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та спарву № 450/4323/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, із присвоєнням такій № 450/2625/19 (а.с. 72).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1041 від 06.09.2018 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0428 га, кадастровий номер :01:002:0267, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0448 га, кадастровий номер :01:002:0067, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а доведеними визнані невстановлені обставини, крім цього, судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доводам стосовно того, що документація на право власності на земельну ділянку, яка у подальшому була набута ОСОБА_3 , була оформлена у 2005 році.

Зазначає, що в акті виділення та узгодження меж земельної ділянки з невідомих причин зі сторони земельної ділянки ОСОБА_1 (на той момент власником був ОСОБА_4 ) стоїть підпис ОСОБА_5 , який користувався даною земельною ділянкою до 2003 року.

Покликаючись на законодавчі норми, чинні на час виникнення спірних правовідносин, зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що у зв`язку з неправомірним розподіленням землеволодіння, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 із чотирьох сторін огороджена сусідськими земельними ділянками, що робить неможливим доїзд будь якого транспорту до будинку, який належить ОСОБА_1 із дороги загального користування, а відтак перешкоджає нормальному господарському використанню будинку та суперечить законодавству про містобудівну діяльність, а також державним будівельним стандартам.

Щодо первісного позову, то зазначає, що ОСОБА_3 протягом року не з`являлася у судові засідання, тому суд не мав праових підстав для винесення рішення, а мав залишити позовну заяву без розгляду.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 версня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, а первісний позов залишити без розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Учасники справи будучи повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на їх офіційну електронну адресу, в судове засідання не прибули, не повідомили про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що набуття права користування та права власності на земельну ділянку пов`язане із здійсненням комплексу робіт: проведенням кадастрової зйомки землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

При цьому, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Разом з цим, позивачка не надала правовстановлюючих документів на підтвердження володіння чи користування спірною земельною ділянкою, як і не надала доказів того, що земельна ділянка суміжного користувача накладається на земельну ділянку, яка знаходиться в її користуванні чи праві власності, відтак позивачка не довела належними та допустимими доказами, що оспорюване рішення, порушує її права чи законні інтереси, зокрема, щодо права користування земельною ділянкою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що порушення процедури набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, які б могли бути самі по собі беззаперечною підставою для припинення його права власності на спірну земельну ділянку відсутні, а у позивачки не виникло охоронюваного законом права на спірну земельну ділянку, яка не належала їй ні на праві власності, ні на праві постійного користування.

Також суд зазначив, що якщо під час виготовлення проекту землеустрою щодо відведення відповідачу у власність земельної ділянки і були допущені порушення Інструкції Про порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, а так само якщо і мало місце наявність порушень з боку сільської ради, це ніяким чином не призвело до порушення прав позивача.

Оскільки суд відмовив у позові по суті спору, тому не застосовував наслідки спливу строку позовної давності.

Що стосується зустрічних вимог, то зазначивши час набуття сторонами у власність відповідних будинковолодінь та виготовлення правовстановлюючих документів, суд зазначив, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його права на земельну ділянку саме відповідачкою ОСОБА_3 , як суміжним землекористувачем чи порушення нею меж належної йому земельної ділянки.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено такі юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачці ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0448 га, кадастровий номер :01:002:0067, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24381819 від 17.07.2014, виданим приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, ОСОБА_6 .

На цій земельній ділянці розташований житловий будинок загальною площею 155,1 кв.м., житловою площею 64.4 кв.м.

Дата державної реєстрації права власності на земельну ділянку 21.12.2005 (а.с. 5).

У матеріалах спарви наявна технічна документації для видачі Державного акту на право власності на землю, кадастровий номер :01:002:0067 ОСОБА_7 від 2005 року, виготовлена на підставі його ж заяви-договору (а.с. 6-10).

Про передачу ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0.0448 га свідчить і довідка Зиноводівської сільської ради (а.с. 13).

Також, у матеріалах справи наявне свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_7 на жилий будинок АДРЕСА_1 від 04.05.1989 (а.с. 14).

Крім цього, ОСОБА_8 погоджував межі земельної ділянки, що підтверджується Актом (а.с. 16).

Позивачка ОСОБА_9 є дочкою ОСОБА_8 .

Земельна ділянка ОСОБА_8 , яка на даний час на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить позивачці ОСОБА_9 , має сервітути та обмеження, що пов`язано із розташуванням на такій інженерних мереж (а.с. 17)

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доводам стосовно того, що документація на право власності на земельну ділянку, яка у подальшому була набута ОСОБА_3 , була оформлена у 2005 році

В свою чергу, відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.06.2006, зареєстрованого в реєстрі за № 750, ОСОБА_4 в особі представника продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав продавцеві на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Копійчак Є.В. 3 жовтня 2003 року за № 753, який зареєстрований у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10 жовтня 2003 року та записано в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 680 реєстраційний № 2652631 (а.с. 63-64, 78).

ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку, площею 0,0428 кадастровий номер :01:002:0267, на якій розташований його будинок. Вказана земельна ділянка зареєстрована на підставі рішення Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №1041 від 06.09.2018, а право власності на вказану земельну ділянку підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145814177 від 19.11.2018 року (а.с. 80-82).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із тим, що сторони у справі є власниками суміжних земельних ділянок, оскільки ОСОБА_3 є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що з метою об`єктивного розгляду справи, ще до обєднання позовів ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції витребовував, зокрема технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0428 кадастровий номер :01:002:0267, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 40-41).

На вимогу суду Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надало копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 (а.с. 44-66).

Так, з технічної документації вбачається, що 18.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до ПП «Рік» з заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою на відповідну земельну ділянку (а.с. 50).

Цього ж дня складено акт узгодження меж земельної ділянки та акт прийому-передачі межових знаків на зберігання замовнику ОСОБА_1 (а.с. 53, 55).

Згідно акту прийому-передачі межових знаків на зберігання, складеного в присутності власників суміжних земельних ділянок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0267, що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 0,0428 га, наданої користувачу (власнику) земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 11 шт. Суміжні землекористувачі претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не мають, а також не мають претензій до існуючих меж (а.с. 56-58).

Згідно Акту комісії Зимноводівської сільської ради від 22.05.2018 власник земельної ділянки площею 0.0428 га, кадастровий номер :01:002:0067, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки немає.

Межі в натурі проходять: від А до Б - землі гр. ОСОБА_12 ; від Б до В - землі гр. ОСОБА_13 ; від В до Г - землі гр. ОСОБА_14 ; від Г до Д - землі загального користування (дорога); від Д до Е - землі гр. ОСОБА_15 ; від Е до Є - землі гр. ОСОБА_16 ; від Є до А - землі гр. ОСОБА_17 зі сторони від В до Г та від Є до А не порушені та відповідають зазначеним розмірам в землевпорядній документації.

06 вересня 2018 року Зимноводівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1041, яким затвердила технічну документацію та передала ОСОБА_1 у власність земельну ділянку під кадастровим номером :01:002:0267 в АДРЕСА_1 , площею 0,0428 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_9 зазначає, що її не було залучено до погодження меж земельної ділянки ОСОБА_1 , що має наслідком затвердження технічної документації із неправильно визначеними межами, а саме захопленням частини її земельної ділянки, при цьому ОСОБА_1 покликається на те, що в акті узгодження земельної ділянки, яка зараз належить позивачці, у графі суміжного власника земельної ділянки, яка на даний час належить йому, а тоді ОСОБА_4 , стоїть підпис ОСОБА_18 , у зв`язку з неправомірним розподіленням земельних ділянок, у нього відсутній доїзд до будинку, оскільки його земельна ділянка огороджена з чотирьох сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 9 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень ч. 4-6 ст. 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК Укораїни).

Згідно із правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, системний аналіз норм статей 22, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Так, спеціальним законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування є ЗУ «Про землеустрій».

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (ст. 50 Закону України "Про землеустрій"

Отже, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.

Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.

Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу у подальшому точно визначити об`єкт відведення.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт відсутності Акту погодження меж у землевпорядній документації чи непогодження одним із суміжних власників не може стати підставою для відмови органом Держгеокадастру у затвердженні проекту відведення земельної ділянки та не може призводити до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

В свою чергу, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (п. «г» та п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Згідно із ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Таким чином, набуття права користування та права власності на земельну ділянку пов`язане із здійсненням комплексу робіт: проведенням кадастрової зйомки землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

З урахуванням підстав позову суд має надати оцінку технічній документації із землеустрою щодо належних сторонам земельних ділянок.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з тим, що наявні у матеріалів справи дані земельних ділянок не свідчать про те, що такі накладаються одна на одну, що підтверджується викопіюванням з індексно-кадастрової карти земельних ділянок.

Таким чином, ОСОБА_9 не довела належними та допустимими доказами, що оспорюване нею рішення порушує її права чи законні інтереси, при цьому, з врахуванням часу набуття нею права власності на земельну ділянку та часу формування її земельної ділянки, не доведеними є і вимоги ОСОБА_1 , який оформив право власності на землю у 2018 році.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_9 з підстав недоведеності такого, відсутності доказів про порушення суб`єктивного права, тобто по суті спору, колегія суддів погоджується із тим, що підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, відсутні.

Положенням ч. 2 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Поряд з цим, оскільки судом не встановлено порушення прав ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню і вимога про скасуванн державної реєстрації права власності ОСОБА_9 на земельну ділянку.

Що стосується доводів апеляційної скарг про те, що суд першої інстанції мав залишити позовну заяву ОСОБА_9 без розгляду, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідні обставини та наслідки виходять виключно із дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Таким чином, за наявності рішення по суті позовних вимог, апеляційний суд не наділений повноваженнями скасувати таке та залишити позов без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

Крім цього, враховуючи правові наслідки відмови у позові та залишення позову без розгляду, відповідні доводи апеляційної скарги є незрозумілими.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 версня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк