Справа № 936/1265/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Бисаги Т.Ю. і Мацунича М.В., з участю секретаря Зубашкова М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шусти Василя Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 31 березня 2022 року (у складі судді Павлюка С.С.) за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані відпуски, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що в період із 13.11.2018 по 01.10.2020 перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_1 , про що свідчить запис у його трудовій книжці серії НОМЕР_1

Наказом № 3 від 01.10.2020 р. його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України, причиною звільнення указано - за власним бажанням, без поважних причин.

Указує, що будь-якої заяви про звільнення не подавав і не підписував, із наказом про звільнення його не ознайомлювали.

За час трудових відносин із відповідачем, заробітна плата йому взагалі не виплачувалась і при звільненні відповідач не провів із ним повний розрахунок, тому ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 : - заборгованість по заробітній платі в сумі 99 064,92 грн.; - виплати за невикористані відпустки в розмірі 8896 грн.; - середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення; - 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Воловецького районного суду від 31 березня 2022 року позов задоволено частково:

-Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 99 064,92 грн.; грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 8896 грн.; середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення в сумі 87 970 грн.; 500 грн. у відшкодування моральної шкоди та 5000 грн. витрат на правову допомогу;

-Стягнуто з відповідача в дохід держави 992,40 грн. у відшкодування судового збору;

-Допущено негайне виконання рішення про стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

На це рішення подав апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шуста В.В. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на момент ухвалення рішення, органом досудового розслідування не встановлено факт невиплати заробітної плати ОСОБА_2 за період із 13.11.2018 по 01.10.2020, а позивач не надав доказів невиплати заробітної плати за такий період.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились.

Від адвоката Русина Ю.І., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Просять у апеляційній скарзі відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та його представник не з`явились в судове засідання утретє. Представник позивача, який був присутній у судовому засіданні апеляційного суду 25.10.2022, був повідомлений про судове засідання 20 грудня 2022 під розписку. Крім того, на сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).

Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.

Також належить заважити, що Закарпатським апеляційним судом від відповідача були витребувані письмові докази (а.с.98), однак адресоване відповідачу поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що додатково свідчить про небажання відповідача брати участь у судовому провадженні по розгляду його апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що позиція відповідача апеляційному суду відома, оскільки викладена у апеляційній скарзі, колегія суддів відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянула справу за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що наказом № 1 від 12.11.2018 ФОП ОСОБА_1 прийняв позивача на роботу підсобним робітником із 13.11.2018 р., а 01.10.2020 р. на підставі наказу № 3 від 01.10.2020 р. звільнив його з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с.9).

Факт прийняття ОСОБА_2 на роботу ФОП ОСОБА_1 підтверджується також відповіддю директора Воловецької районної філії Закарпатського обласного центру зайнятості № 62/706.1-13 від 14.02.2022 р. - у 2018 році ОСОБА_2 перебував на обліку в пошуку роботи та 13.11.2018 р. працевлаштований до ФОП ОСОБА_1 (а.с.46).

Позивач стверджував, що за період роботи йому не виплачувалася своєчасно заробітна плата, і в день звільнення - 01.10.2020 р. - повний розрахунок із ним проведений не був. Також зазначив, що будь-якої заяви про звільнення позивач не подавав і не підписував. Із наказом про звільнення його не ознайомлено. Доказів протилежного суду представлено не було та не спростовано представником відповідача.

Із приводу порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_2 звертався до органу поліції, де за його зверненням 26.07.2021 р. було розпочато кримінальне провадження № 0000045 за ч.1 ст. 175 КК України.

Постановою старшого дізнавача сектору дізнання ВП № 2 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенанта поліції Андрійчак Т.В. від 26.10.2021 р. було закрито кримінальне провадження із мотивів п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.10-11).

Як убачається із цієї постанови, ОСОБА_1 був допитаний у ході дізнання і показав, що виплату заробітної плати працівникам здійснював готівкою. Надав дізнавачу ряд документів, які підтверджують, що ОСОБА_2 у нього працював.

Також апеляційним судом від Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області було витребувано відомості щодо нарахованої та виплаченої ОСОБА_2 заробітної плати за період із 12.11.2018 р. по 01.10.2020 р. (а.с.99).

Згідно з інформацією, наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, у зазначений період (окрім вересня і жовтня 2020 р.) ФОП ОСОБА_1 нараховувалась ОСОБА_2 заробітна плата на рівні мінімальної заробітної плати, встановленої у відповідні періоди Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки. Також зазначено, що інформація про виплату заробітної плати у Реєстрі застрахованих осіб не обліковується.

Тобто, інформація Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області свідчить про нарахування ОСОБА_2 заробітної плати, однак не підтверджує факту виплати останньому заробітної плати.

Позивач стверджував, що заробітна плата йому не виплачувалась.

Представник відповідача - адвокат Шуста В.В., у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що позивач отримував заробітну плату готівкою, однак докази проведення відповідних виплат відповідач надати можливості не має.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці»); заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не раніше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів (ст. 115 КЗпП України).

Відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 29 грудня 2017 року N 148, для видачі заробітної плати готівкою використовується відомість на виплату готівки, гроші видаються під підпис про їх одержання.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач стверджував, що проводив виплату працівникам заробітної плати готівкою, проте належних і допустимих доказів отримання позивачем заробітної плати (відомостей на виплату готівки з підписами позивача про одержання коштів) відповідачем суду першої інстанції надано не було. Не було таких доказів надано й апеляційному суду на виконання ухвали апеляційного суду від 25.10.2022 р. про витребування доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Доказів проведення такого розрахунку відповідачем також не надано.

Судом першої інстанції було вірно визначено розмір заробітної плати, яка була нарахована, але не виплачена позивачу за період із 01.01.2018 - 3723 грн., із 01.01.2019 - 4173 грн.; із 01.01.2020 - 4723 грн.; із 01.09.2020 - 5000 грн.; отже підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі (11 місяць 2018 = 3723/22 роб. дні = 177,28 грн. (одноденна зарплата) х 14 роб/днів = 2481,92 грн.; 12 місяць = 3723 грн., 2019 (12 х 4173 грн. ) = 50,076 грн.; 8 міс. х 4723 грн. = 37 784 грн.; 1 міс. х 5000 грн. = 5000 грн.; тобто 99064,92 грн.)

Також відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що позивачу протягом роботи у відповідача надавались щорічні відпустки та проводилась їх оплата.

Частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

У той же час, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача компенсацію за невикористані позивачем відпустки у розмірі 8896 грн.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. Відповідно до ст. 9 цього Закону до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується, зокрема, час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Оскільки позивач працювала у відповідача у період із 13.11.2018 р. по 01.10.2020 р., то на користь позивача належить стягнути компенсацію за невикористану відпустку, тривалість якої пропорційно відпрацьованому часу становить 45 календарних днів.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Отже, в даному випадку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки належить проводити за останні 12 календарних місяців роботи, що передують звільненню позивача.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством.

Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

За період із 01.10.2019 р. по 30.09.2020 р. 12 місяців перед звільнення позивача, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка нараховувалась позивачу, сумарний заробіток позивача становить 55 303 грн. (із жовтня 2019 р. по грудень 2019 4173 грн.; із січня 2020 р. по серпень 2020 р. 4723 грн.; вересень 2020 р. 5000 грн).

Усього за даний період було 16 святкових та неробочих днів.

Отже, компенсація позивачу за невикористані дні відпустки становить 7130,70 грн. (365-16 = 349 днів; 55 303 : 349 = 158,46; 45 х 158,46 = 7130,70).

Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції на час ухвалення рішення) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Оскільки судом встановлено, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачеві, повний розрахунок не проведений і на час розгляду справи вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, тому з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП України правомірно стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 01.10.2020 р. по день ухвалення рішення судом першої інстанції 31.03.2022 р., розрахунок якого проведено відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.95 р. (із наступними змінами).

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01.10.2020 р. по 31.03.2022 р. за 380 робочих дні становить 87 970 грн., згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України №100 від 08.02.95 р.

Правові позиції щодо відшкодування спричиненої працівнику моральної шкоди викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, яких притримується і Верховний Суд (зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19 (провадження 61-7321св20).

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з порушенням його прав із боку відповідача щодо тривалої невиплати йому заробітної плати та розрахунку при звільненні, відсутність засобів до існування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, та, з урахуванням принципів розумності та справедливості, на його користь із відповідача підлягає стягненню 500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 199 665,62 грн. (99064,92+7130,70+87970+500+500).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено, що йому не виплачувалась заробітна плата. Колегія суддів зазначає, що не може бути доведено ті факти, яких не було. У справах про захист трудових прав саме роботодавець, як сильніша сторона у трудових відносинах, зобов?язаний довести відповідні обставини. В цій справі, ФОП ОСОБА_1 зобов?язаний був належними та допустимими доказами довести, що ним проводилась виплата заробітної плати позивачу.

Зважаючи на викладене, рішення місцевого суду через неповну відповідність висновків суду обставинам справи та частково неправильне застосування норм матеріального права щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку належить змінити з підстав, передбачених п.п.3, 4 ст. 376 ЦПК України, виклавши перший і другий абзаци резолютивної частини рішення у новій редакції.

Керуючись ст. 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шуста Василь Васильович, задовольнити частково.

2.Рішення Воловецького районного суду від 31 березня 2022 року в частині стягнутого розміру грошової компенсації за невикористані відпустки змінити та викласти другий абзац резолютивної частини рішення у такій редакції:

2.1.Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 99064 (дев`яносто дев?ять тисяч шістдесят чотири) грн. 92 коп., грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 7130 (сім тисяч сто тридцять) грн. 70 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у сумі 87 970 (вісімдесят сім тисяч дев`ятсот сімдесят) грн., 500 (п`ятсот) грн. моральної шкоди та 5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на правову допомогу.

3.Решту рішення залишити без змін.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5.Повне судове рішення складено 29 грудня 2022 року.

Судді: