ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3370/22 Справа № 215/2799/21 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 215/2799/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року, яке ухвалено суддею Демиденко Ю.Ю. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 січня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 15.11.2014 року вона проживала однією сім`єю зі своєю знайомою ОСОБА_4 у належній останній квартирі АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 була людиною похилого віку, мала ряд основних та супутніх захворювань, у зв`язку з чим потребувала стороннього догляду. Позивач забезпечувала ОСОБА_4 ліками, продуктами харчування та побутовим обслуговуванням, вони вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. Позивач вважає, що оскільки вона не менше як п`ять років до відкриття спадщини проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, вона є спадкоємцем четвертої черги за законом.

Відповідач ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкоємцем другої черги за законом, знаючи про безпорадний стан сестри, проживала окремо від неї та взагалі відмовилась від піклування і її догляду.

Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність встановленого факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також у зв`язку з наявністю спору з іншим спадкоємцем відповідачем ОСОБА_2 щодо розподілу спадкового майна.

На підставі наведеного вище позивач просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше як п`ять років до відкриття спадщини, а саме в період з 15.11.2014 року по 29.09.2020 року та усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Новак А.М., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апелянт посилається на те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції прийняв рішення без участі сторін по справі на підставі наявних матеріалів справи ігноруючи клопотання позивача про відкладення розгляду справи з поважних причин.

Зауважує на тому, що задля підтвердження викладених позивачем фактів її спільного проживання з померлою ОСОБА_4 та ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік та тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані, позивачем до позовної заяви було подано клопотання про допит свідків, однак свідки допитані не були, що на думку апелянта, є грубим порушенням норм процесуального права.

Також апелянт посилається на те, що всупереч вимогам ч.4 ст.178 ЦПК України, відповідачем по справі не було направлено позивачу та її представнику відзиву на позовну заяву, що позбавило позивача права на підготувати та надати суду відповідь на відзив.

Крім того апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги квитанції про оплату позивачем комунальних послуг з тих підстав, що в платником послуг в них зазначено ОСОБА_4 , оскільки через те, що особі рахунки були відкриті на ОСОБА_4 , автоматичним платником була саме вона, в той час як фактично кошти за комунальні послуги сплачувала позивач по справі, так як ОСОБА_4 , в силу свого похилого віку, працювати не могла, тому потребувала фінансової допомоги з боку позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.14).

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно (а.с.17-21).

Постановою державного нотаріуса Шостої криворізької державної нотаріальної контори позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність встановленого факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також у зв`язку з наявністю спору щодо розподілу спадкового майна з іншим спадкоємцем відповідачем ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою спадкодавця та спадкоємцем другої черги за законом (а.с.23).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та усунення від права на спадкування позивач посилалась на те, що вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, забезпечувала її ліками, продуктами харчування та побутовим обслуговуванням, вони вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки, в той час як відповідач по справі, знаючи про безпорадний стан рідної сестри, проживала окремо від неї та взагалі відмовилась від піклування і догляду за сестрою.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216,1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першої та другої ст.1258 цього ж Кодексу встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст.1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Згідно із частиною першою ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ст.79 ЦПК ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Всупереч вимогам вказаних статей, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б однозначно підтверджували участь ОСОБА_1 у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність спільних витрат з ОСОБА_4 , спільного побуту, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням.

Квитанції про сплату комунальних послуг датовані 2016-2018 роками і платником зазначена ОСОБА_4 . В квитанціях про сплату ритуальних послуг та про купівлю ліків не зазначений платник. В акті про проживання особи не за місцем реєстрації від 24.03.2021 року, який затверджений майстром ТОВ «УЮТ-2011», лише зазначено про спільне проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 починаючи з 15.11.2014 року, але не вказано по який саме період (а.с.11,24,28-44), тому вказані доказі не є належним підтвердженням факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі ст.1264 ЦК України.

Зазначений висновок повністю узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18, постановою Верховного Суду від 11 січня 2020 року в справі № 750/474/19, провадження № 61-18622св19, постановою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року в справі № 643/447/18, провадження № 9319св19, постановою Верховного Суду від 02 червня 2020 року в справі № 755/9824/17, провадження № 3375св19.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги квитанції про оплату позивачем комунальних послуг з тих підстав, що в платником послуг в них зазначено ОСОБА_4 , оскільки через те, що особі рахунки були відкриті на ОСОБА_4 , автоматичним платником була саме вона, в той час як фактично кошти за комунальні послуги сплачувала позивач по справі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при фактичній оплаті позивачем комунальних послуг остання мала право вимагати у співробітників банку зазначення платником саме позивача..

Крім того, як вбачається із копій квитанцій про оплату комунальних послуг, ці квитанції датовані 2016-2018 роками, тому не можуть слугувати підтвердженням проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини доводи апеляційної скарги про те, що задля підтвердження викладених позивачем фактів її спільного проживання з померлою ОСОБА_4 та ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік та тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані, позивачем до позовної заяви було подано клопотання про допит свідків, однак свідки допитані не були, що на думку апелянта, є грубим порушенням норм процесуального права, оскільки починаючи з 30 квітня 2021 року, з моменту подання позивачем позовної заяви й клопотання про допит свідків, до ухвалення рішення по справі - 05 січня 2022 року, позивач, яка зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки і мала можливість подання усіх доказів з моменту звернення до суду, не скористалась своїм правом участі в судовому засіданні та правом на допит свідків.

Всі процесуальні дії позивача та її представника зводились до надсилання клопотань про відкладення розгляду справи (а.с.58, 63, 83, 94).

При цьому колегія суддів в судовому засіданні дійшла висновку про недоцільність задоволення клопотання представника позивача про допит свідків в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, оскільки протягом тривало часу розгляду справи судом першої інстанції позивач не скористалась таким правом, явку свідків в судові засідання не забезпечила.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що одні тільки показання свідків, без наявності письмових доказів, не можуть бути єдиною та беззаперечною підставою для задоволення заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 листопада 2020 року у справі № 142/287/18, провадження № 61-13960св19; від 09 грудня 2020 року у справі № 554/4064/17-ц, провадження № 61-18461св19, від 20 січня 2021 року у справі № 385/878/19, провадження № 61-12215св20.

Щодо позовних вимог про усунення відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України, має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц, провадження № 61-8023св18, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц, провадження № 61-45879св18 та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, провадження № 61-25032св19.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, провадження № 61-1302св18, та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, провадження № 61-15926св18, зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Крім того позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 688/132/21.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 676/6852/17, від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 205/5168/18, від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо безпорадного стану спадкодавця позивач посилається на те, що померла ОСОБА_4 через похилий вік мала ряд основних та супутніх захворювань, як то гіпертонічна хвороба та церебральна криза.

При цьому в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц вказано, що безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах.

Надана позивачем виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, датована 15 вересня 2020 року, не доводить безпорадного стану спадкодавця. При цьому у вказаній виписці відсутні дані, що спадкодавець перебувала в безпорадному стані, а лише зазначені її захворювання.

Крім того позивачем не доведено факт умисного ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги та можливості надання відповідачем такої допомоги.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача в частині усунення відповідача від права на спадкування доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 , в силу свого похилого віку, працювати не могла, тому потребувала фінансової допомоги з боку позивача, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 1252 ЦПК України, на підтвердження того, що ОСОБА_4 дійсно перебувала в безпорадному стані та потребувала допомоги.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що всупереч вимогам ч.4 ст.178 ЦПК України, відповідачем по справі не було направлено позивачу та її представнику відзиву на позовну заяву, що позбавило позивача права на підготувати та надати суду відповідь на відзив, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.178 ЦПК України відповідачем по справі 28.08.2021 року рекомендованим поштовим відправленням було направлено на адресу позивача відзив на позовну заяву (а.с.66).

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: