Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Назарьової Л. В,

з участю секретаря судового засідання - Маляренко І. М,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Біжко Ю. О,

відповідач АТ «Ідея Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кобеляки,

в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом адвоката Біжко Юлії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків нікчемності пунктів договору,

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2022 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява адвоката Біжко Юлії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 , в якій вона прохає зобов`язати публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00404.003728427 від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 договору.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 05.03.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р24.00404.003728427, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 100 000,00 грн, зі сплатою 1,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Вказує, що пунктом 1.4 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту, що включає в себе, зокрема, надання інформації по рахункам з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо.

Зазначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». До того ж така умова про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів, які не є послугою, є нікчемною. Вказує, що з прийняттям чинності Закону України «Про споживче кредитування», останній безпосередньо передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту. Крім цього, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Так, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про такий стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною.

Пунктом 1.4 кредитного договору встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений пунктом 6 кредитного договору та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 4071,50 грн, а останній 2301,50 грн. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. При цьому, зміст пункту 3.2.4. кредитного договору контекстуально дублює положення 1.4 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом, однак в пункті 3.2.4 кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.4 кредитного договору з оплатою наданих послуг.

Оскільки позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, тому положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемним. Враховуючи вищевикладене, представник позивача прохає зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 05.03.2018 року №Р24.00404.003728427 з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 договору. Крім цього, прохає стягнути з відповідача судові витрати по справі.

30 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача, АТ «Ідея Банк» вказав, що відповідно до умов укладеного 05.03.2018 року кредитного договору, грошові кошти видаються на поточні потреби в сумі 100 000 грн, включаючи витрати на страховий платіж, Банк надає кредит у день підписання Договору строком на 60 місяців, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,99% річних від залишкової суми кредиту. Сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, позичальник був ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання шляхом ознайомлення та підписання паспорту споживчого кредиту, та протягом тривалого часу з моменту його укладення частково сплачував платежі, передбачені договором, зокрема плату за обслуговування кредитної заборгованості, що додаткового свідчить про погодження позичальника з усіма умовами кредитного договору.

Зазначає, що Банк виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, однак позичальник в порушення умов договору, не повернув отриманий кредит у визначений термін та не сплатив нараховані платежі, в тому числі проценти за кредитним договором. 04.09.2019 року Банк направив вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, проте позивачем жодним чином не відреагував та зобов`язання за договором не виконав.

На цей час стягнення кредитної заборгованості по кредитному договору є предметом спору є предметом спору у справі № 461/8732/19, що перебуває на розгляді у Галицькому районному суді міста Львова. Так, заочним рішення Галицького районного суду міста Львова від 10.01.2020 року у справі № 461/8732/19 позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з позичальника заборгованість за кредитним договором у сумі 136 845,85 грн, судового збору в розмірі 2052,69 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 2100 грн. 04.12.2020 року головним державним виконавцем Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Даценко В. В. відкрито виконавче провадження № 63774295 щодо примусового виконання рішення, у рамках якого було накладено арешт на майно та кошти боржника, а також звернено стягнення на його доходи. Крім того, 23.04.2021 року між Банком та позичальником укладено Додаткову угоду №Р24.00404.003728427/1, відповідно до умов якої сторони її підписанням визнають та підтверджують наявність боргу за плату за обслуговування кредитної заборгованості та за процентами за користування кредитом. Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12.07.2022 року заяву адвоката Біжко Юлії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 10.01.2020 року задоволено та скасовано судове рішення у справі № 461/8732/19 та ухвалою від 08.09.2022 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про застосування наслідків нікчемності пунктів кредитного договору.

Вважає, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язань. На підтвердження викладеного, посилається на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14.06.2021 року у справі № 924/181/20. Також зазначає, що ініціювання спору про недійсність договору для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Крім цього, прохає застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності пунктів Кредитного договору №Р24.00404.003728427 від 05.03.2018 року, оскільки позивачем не надано доказів існування об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали б йому звернутись до суду з дня початку виконання умов кредитного договору (з 05.04.2018), а також існування інших обставин або труднощів, які унеможливили дотримання строків звернення до суду, встановлених судом. Враховуючи викладене, прохає відмовити у задоволенні позовних вимог.

01 листопада 2022 року представник позивача, адвокат Біжко Ю. О. подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що доводи та аргументи відповідача є такими, що не спростовують заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Так, посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 14.06.2021 року у справі № 924/181/20 стосовно того, що боржник має захищати свої права саме в тому суді, який розглядає спір про стягнення з боржника коштів, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, не можуть бути застосовані під час розгляду даної справи, оскільки не вбачається тотожності та подібності з огляду на предмет, підстави та обставини даної справи, що відповідно свідчить про неможливість застосування таких висновків під час розгляду справи.

Щодо спірних пунктів кредитного договору зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 1.4 кредитного договору встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору, у графіку щомісячних платежів. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. При цьому одночасно пунктом 3.2.4. кредитного договору визначено, що позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом. Зміст пункту 3.2.4. кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.4 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом, але в пункті 3.2.4. кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.4 кредитного договору - з оплатою наданих послуг. Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку саме зі стаціонарних телефонів по Україні, у контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником з використанням різних каналів зв`язку тощо, що мають оплатний характер, суперечить як змісту пункту 3.2.4. кредитного договору, так і вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які законом повинні надаватися безоплатно, тому і положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», є нікчемними.

Щодо посилань відповідача на застосування строків позовної давності зазначає, що враховуючи внесені зміни до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, у тому числі строки позовної давності, продовжуються на строк дії такого карантину. Тому вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом позивачем не порушено.

08 листопада 2022 року до суду надійшли заперечення, в яких представник відповідача, АТ «Ідея Банк» зазначив, що кредитний договір вчинений у письмовій формі та був підписаний позивачем, жодних зауважень щодо договору не було, що свідчить про згоду останнього з умовами кредитного договору. Сторонами досягнути згоди щодо всіх істотних умов договору, позичальник був ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання шляхом ознайомлення та підписання паспорту споживчого кредитування, яким він погодився в повному обсязі та протягом тривалого часу з моменту його укладення частково сплачував платежі, що ним передбачені, зокрема плату за обслуговування кредитної заборгованості, що в свою чергу, свідчить про погодження позичальника з усіма умовами кредитного договору.

Щодо надання позичальнику інформації про поточний розмір його заборгованості, розміру суми кредиту, повернутої Банку, виписки з рахунків та іншої інформації зазначає, що такі відомості надаються споживачу на його вимогу безоплатно лише за умови, що вказані послуги надаються не частіше одного разу на місяць, в той час як умовами кредитного договору передбачено отримання такої інформації необмежену кількість разів протягом кожного місяця дії кредитного договору, і оплата за обслуговування кредитної заборгованості згідно умов договору підлягає сплаті незалежно від реалізації позичальником такого права. Умова кредитного договору, якою передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, була включена до змісту останнього відкрито, без приховування будь-якої інформації.

Зазначає, що позивач погодився з умовами договору про надання споживчого кредиту, але на даний час вчиняє дії спрямовані на свідоме ухилення від виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, у тому числі сплати інших платежів, передбачених умовами договору. Вважає, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Щодо посилань позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній станом на 01.01.2017 року, тобто до моменту набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування») зазначає, що кредитний договір укладено 05.03.2018 року і щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватись безоплатно, має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акту, тобто з 10.06.2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а тому посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу. До того ж позивач звернувся до суду поза межами трирічного строку позовної давності. Враховуючи викладене, прохає застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Позивач, ОСОБА_1 та його представник, адвокат Біжко Ю. О, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, однак остання подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає задовольнити.

Представник відповідача, АТ «Ідея Банк», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак зі змісту поданих заяв по суті вбачається, що останній прохав розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача.

Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 05 березня 2018 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р24.00404.003728427, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит на поточні потреби у розмірі 100 000,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язався одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно умов договору (а.с. 11-13).

За користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,99 % річних від залишкової суми кредиту (п. 1.3 Договору).

За обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо позичальник сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених пунктом 6 договору, згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (п. 1.4, п. 6 Договору).

Із наданої позивачем виписки про рух коштів по рахунку з 05.03.2018 року по 25.10.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово сплачував кошти за обслуговування кредиту згідно договору № P24.00404.003728427 від 05.03.2018 року (а.с. 14-18).

Також судом установлено, що рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10.01.2020 року у справі № 461/8732/19 позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з позичальника заборгованість за кредитним договором №P24.00404.003728427 від 05.03.2018 року в сумі 136845,85 грн, крім цього стягнуто 2052,69 грн судового збору та 2100 грн витрат на професійну правничу допомогу.

04.12.2020 року головним державним виконавцем Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Даценко В. В. відкрито виконавче провадження № 63774295 щодо примусового виконання рішення, у рамках якого було накладено арешт на майно та кошти боржника, а також звернено стягнення на його доходи.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12.07.2022 року заяву адвоката Біжко Юлії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 10.01.2020 року задоволено та скасовано судове рішення у справі № 461/8732/19 за позовом АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 08.09.2022 року зупинено провадження у цивільній справі № 461/8732/19 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором до вирішення цивільної справи № 532/1410/22 за позовом адвоката Біжко Юлії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків нікчемності пунктів кредитного договору.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

На момент укладення сторонами договору 05.03.2018 року діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ, що набрав чинності 10 червня 2017 року. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. У п. 3 ч. 3 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що: відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності послуг з надання інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту.

Пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 4071 грн 50 коп, останній 2301 грн 50 коп.

Оскільки позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі, суд вважає, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору № Р24.00404.003728427 від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Крім того, судом установлено, що 23.04.2021 року між Банком та Позичальником було укладено Додаткову угоду №Р24.00404.003728427/1, відповідно до умов якої сторони її підписанням визнають та підтверджують, серед іншого, наявність боргу за плату за обслуговування кредитної заборгованості та за процентами за користування кредитом.

Твердження відповідача про те, що позичальник, підписавши кредитний договір, протягом тривалого часу з моменту його укладення частково сплачував платежі, що ним передбачені, зокрема плату за обслуговування кредитної заборгованості, що свідчить про погодження позичальника з усіма умовами договору, суд не бере до уваги, оскільки факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо застосування строків позовної давності заявленої відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Разом з тим, суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, у якій указано, що тлумачення частин першої і п`ятої ст. 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання (зокрема при застосуванні наслідків нікчемного правочину) початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення ч. 5 ст. 261 ЦК України застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18) зроблено висновок про те, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена законом.

На цей час правовідносини тривають та існує спір про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 461/8732/19 за позовом АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором). Питання щодо застосування наслідків нікчемності правочину позивачем не ставиться, а вимога про зобов`язання здійснити перерахунок є способом захисту порушеного права.

Із урахуванням викладеного, суд вважає, що заява відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а тому необхідно у порядку застосування наслідків нікчемності пунктів 1.4 та 6 договору, зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00404.003728427 від 05 березня 2018 року, що забезпечує захист інтересів позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням викладеного, із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в розмірі, визначеному ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», статтями 12, 13, 141, 258, 259, 263 -265, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 207, 215, 1054 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов адвоката Біжко Юлії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків нікчемності пунктів договору задовольнити повністю.

Зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00404.003728427 від 05 березня 2018 року з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: акціонерне товариство «Ідея Банк», , місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11 Львівської області.

Суддя