Справа № 441/1684/21 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2437/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Качабульською Марією Богданівною, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 липня 2022 року (повний текст рішення складено 29 липня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

в серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь:

- 144 500,00 грн відшкодування на утримання у зв`язку з втратою годувальника;

- пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 6 532 грн 29 коп.;

- три відсотки річних у розмірі 1 306 грн 44 коп.;

- інфляційні втрати у розмірі 3 193 грн 45 коп.; та

- моральну шкоду за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 10 000,00 грн; а також

- понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 12 000,00 грн за надання правничої допомоги.

В обґрунтування позову зазначала, що 25 вересня 2020 року загинув її чоловік ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, а саме, внаслідок наїзду на пішохода автопоїздом в складі сідлового тягача «ДаФХ Ф 105.460» д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 . Цивільно-правова відповідальність власника автопоїзда в складі сідлового тягача була застрахована відповідачем. 12 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі ПрАТ СК «ПЗУ України») із заявою про виплату грошового відшкодування. Однак, листом від 03 лютого 2021 року відповідач повідомив позивача, що розмір її пенсії є більшим від прожиткового мінімуму, а відтак і про відмову у виплаті страхового відшкодування на утримання. Вказану відмову позивач вважає необґрунтованою та протиправною, оскільки вона, як особа пенсійного віку, перебувала на утриманні у чоловіка.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 22 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , подавши у вересні 2022 року апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Качабульською Марією Богданівною, в якій просить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, поза увагою суду першої інстанції залишилися те, що позивачка є непрацездатною особою з 11 лютого 2011 року, проживала з померлим чоловіком за однією адресою, вела спільне з ним господарство, що підтверджено нею відповідними доказами. При цьому вона мала укладений з банком кредитний договір, платежі за яким сплачувала разом з чоловіком, який підробляв «неофіційно». За таких обставин, та в розумінні положень статті 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», позивачка перебувала на утриманні у свого чоловіка, а відтак їй належиться страхову відшкодування у зв`язку із смертю останнього. Вказує, що судом першої інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права в аналогічних спорах, викладені в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц та від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20-ц. Зазначає також про те, що суд під час вирішення справи помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 75 СК України.

В листопаді 2022 року від ПрАТ СК «ПЗУ Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписано адвокатом Залевською Наталією Сергіївною, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини щодо настання страхового випадку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу (автопоїзду в складі сідлового тягача «ДаФХ Ф 105.460» д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 ), в якій загинув чоловік позивачки - ОСОБА_2 , а також виплати відповідачем доньці загиблого ОСОБА_4 страхового відшкодування за цим випадком в загальному розмірі 115 584,00 грн (моральна шкода 56 676,00 грн, витрати на поховання 23 908,00 грн, витрати на виготовлення пам`ятника 35 000,00 грн), які встановлені повно та всебічно судом першої інстанції, учасниками справи визнаються, в суді апеляційної інстанції не оспорюються.

Обставинами, які входять до предмета доказування у даній справі є те, чи є позивачка за обставинами справи, що переглядається, у розумінні положень Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV) особою, яка має право на отримання відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктами 27.1. та 27.2. статті 27 Закону № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме, на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

За змістом абзацу 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Згідно з положеннями частини першої четвертої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Судом встановлено, що згідно довідки Головного УПФУ на дату смерті ОСОБА_2 його дружина ОСОБА_1 (позивачка) отримувала пенсію за віком в сумі 3 914 грн 48 коп., а ОСОБА_2 на момент смерті отримував пенсію в розмірі 2 100,00 грн.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2. статті 27 Закону № 1961-IV, оскільки позивачка належними та допустимими доказами не довела, що перебувала на утриманні померлого ОСОБА_2 , який був пенсіонером та отримував пенсію за досягненням пенсійного віку у розмірі меншому від пенсії, яку отримує позивачка, а відтак, що такий мав, у силу наведеного, можливість утримувати останню.

При цьому, співвідношення розміру допомоги, яку позивачка могла отримувати від свого покійного чоловіка, з огляду на розмір отримуваної ним пенсії, та розмір її власної пенсії не свідчить про те, що така допомога з боку померлого була основним і постійним джерелом існування для позивача (див. постанову Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 752/4605/19).

На правильність таких висновків вказує також те, що позивачкою не надано доказів того, що вона змінила вид отримуваної нею пенсії, з пенсії за віком, на пенсію в зв`язку з втратою годувальника, а також не зверталася за життя свого покійного чоловіка з позовом до нього про стягнення аліментів, на підставі згаданої статті 75 СК України.

У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи апеляційної скарги, що факт перебування на утриманні в померлого підтверджується виключно довідкою ЖЕО або органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи спільне проживання.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що факт утримання підтверджується кредитним договором, укладеним між позивачкою та ВАТ «Універсал Банк» на суму 50 000 євро, колегія суддів виходить з того, що оскільки кредитний договір укладено саме з позивачкою, а не з покійним чоловіком, і саме нею погашалася кредитна заборгованість за цим договором, такі докази свідчать про зворотне, тобто, що чоловік перебував на утриманні в позивачки, а не навпаки.

За встановленими обставинами справи, що переглядається, колегія суддів вважає не релевантним застосування висновків щодо застосування норми права, викладених в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц та від 08 вересня 2021 року у справі №577/1316/20-ц, оскільки обставини даних справ є відмінними, як за нормативним регулюванням, так і за доказовою базою, від справи, рішення в якій є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Однак погоджується, що місцевим судом вірно враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Качабульською Марією Богданівною, залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич