ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 08 лютого 2006 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. 25 вересня 2006 року прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська відносно нього було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 365 КК України та складено протокол про його затримання. 26 вересня 2006 року заступником начальника ОРП Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Севастополі були розглянуті матеріали службового розслідування та встановлено те, що відносно нього було порушено кримінальну справу та те, що він після виходу з лікарняного з 26 вересня 2006 року на службу не вийшов, тому керівництвом видано наказ про його звільнення з органів внутрішніх справ України за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни). 04 жовтня 2006 року прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська щодо нього було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст.129 і ч. 1 ст. 263 КК України та винесено постанову про закриття кримінальної справи за ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України. 05 жовтня 2006 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року було скасовано постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2006 року та в якості запобіжного заходу обрано підписку про невиїзд. 29 січня 2007 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська йому знову було змінено запобіжний захід на тримання під вартою заочно. 18 грудня 2008 року він з`явився до прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська разом з адвокатом та потерпілою, яка наполягала на його обмові та подачі нею завідомо неправдивої заяви про вчинення ним кримінального правопорушення, але його було затримано та поміщено під варту на підставі заочного рішення суду від 29 січня 2007 року. В кінці січня 2009 року адвокат Готвянский, діючи від імені посадових осіб, в провадженні яких перебувала кримінальна справа, вимагав від його батька 35000,00 грн. за припинення його тримання під вартою та отримав 29000,00 грн. 03 березня 2009 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 16 березня 2009 року він звернувся із заявою про злочин до управління СБУ в Дніпропетровській області. 16 та 26 березня 2009 року в рамках заведеної УСБУ оперативно-розшукової справи за допомогою аудіо-технічних засобів негласного отримання інформації ним було записано розмови з адвокатом Готвянским, про що за участю понятих співробітниками спецпідрозділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю управління СБУ в Дніпропетровській області складались відповідні протоколи. Ним також зазначено про підписання договору про конфіденційну співпрацю, за умовами якого йому повинні були сплатити суму в розмірі 300000000,00 грн. У липні 2009 року ним було направлено скаргу щодо відомостей про фальсифікацію кримінальної справи щодо нього, яку було перенаправлено до управління СБУ в Дніпропетровській області, а 10 вересня 2009 року до прокуратури Дніпропетровської області. 24 листопада 2009 року він звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою про надання формуляру скарги. 27 листопада 2009 року прокуратурою Ленінського району м.Дніпропетровська щодо нього порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 262 КК України. 30 листопада 2009 року його було заарештовано слідчим в кабінеті прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська. 03 грудня 2009 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 04 жовтня 2011 року вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська він визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. 13 жовтня 2011 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано вирок від 04 жовтня 2011 року та справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, а міру запобіжного заходу змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Після його звільнення з під варти УСБУ стало заперечувати факт реєстрації його заяви про злочин 16 березня 2009 року в Журналі реєстрації, обліку і розгляду заяв про вчинені або підготовлювані злочини Управління СБУ у Дніпропетровській області та заперечувало факт заведення оперативно-розшукової, контррозвідувальної справи, а також факти запису його розмов з адвокатом Готвянским. 19 червня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було визнано недоведеним факт реєстрації 16 березня 2009 року заяви про злочин у Журналі реєстрації, обліку і розгляду заяв про вчинені або підготовлювані злочини управління СБУ у Дніпропетровській області, вказане рішення було залишено без змін апеляційним судом Дніпропетровської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду кримінальних і цивільних справ. 22 листопада 2013 року вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, призначено покарання у виді одного року позбавлення волі, але звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. 20 лютого 2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано вирок від 22 листопада 2013 року, а справу направлено на новий судовий розгляд та зобов`язано суд першої інстанції при новому розгляді справи ретельно перевірити його доводи про застосування щодо нього незаконного насильства з боку посадових осіб органів внутрішніх справ, прокуратури, СБУ, пенітенціарної системи, адвоката Готвянского і суду, з метою вимагання грошей у нього і його родини, незаконного порушення кримінальних справ, тримання під вартою, шляхом спрямування зазначених заяв у прокуратуру Дніпропетровської області для проведення перевірки, внесення до ЄРДР і прийняття процесуальних рішень. Але це рішення суду в частині перевірки, ЄРДР та прийняття процесуальних рішень, звернено до виконання не було. 01 липня 2015 року матеріали кримінальної справи передані з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська до апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення юрисдикції. 07 липня 2015 року кримінальна справа направлена до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року закрито кримінальну справу за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки під час судового розгляду прокурор дійшов до переконання, що дані досудового слідства не підтверджують пред`явленого йому обвинувачення, встановив відсутність події злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, та відсутності складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, та відмовився від підтримування державного обвинувачення. У зв`язку з наведеним він вважає, що через організовані злочинні дії працівників органів досудового слідства, прокуратури, суду він незаконно утримувався під вартою протягом 2 років та 3 місяців, та перебував під слідством і судом з вересня 2006 року по 11 грудня 2018 року, тобто 12 років 2 місяця 14 днів. Вказує, що організованими злочинними діями органів прокуратури, суду, а також УСБУ, яке з 16 березня 2009 року здійснювало контроль за вчиненням органами прокуратури та суду зазначених вище кримінальних правопорушень, шляхом проведення комплексу оперативно-розшукових та контррозвідувальних заходів з залученням його на конфіденційній основі на договірних засадах, йому заподіяно значних майнових збитків, за період перебування під слідством та судом він втратив заробіток на суму 1217374,00 грн. та інші грошові доходи. А саме упущену вигоду, адже він після постановлення 11 грудня 2018 року остаточного рішення за кримінальним обвинуваченням не отримав суму розміром в 300000000,00 грн. за договором про конфіденційну співпрацю з УСБУ та поніс витрати на найм житлового приміщення у сумі 570000,00 грн., а також на оплату правової допомоги у сумі 629150,00 грн. Загальний розмір майнових збитків оцінює на суму 302602524,00 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на свою користь з Державного казначейства України, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України майнову шкоду у розмірі 302602524,00 грн. (а.с. 71-89 т. 2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України в особі ГУ Державної казначейської служби у Дніпропетровській області з рахунку коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у виді втраченого заробітку в розмірі 199856,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави (а.с. 14-23 т.4).

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення майнової шкоди в сумі 199856,00 грн., з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог (а.с. 65-72 т. 4).

Із вказаним вище рішенням не погодився також ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі (а.с. 113-134 т.4).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарги та часткової зміни рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 25 січня 2006 року ОСОБА_1 призначено на посаду оперуповноваженого відділення боротьби з незаконним обігом наркотиків Нахімовського РВ УМВС України у м. Севастополі, що підтверджується копією витягу з наказу по особовому складу №22 ос від 08 лютого 2006 року (т.1 а.с. 31).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 було затримано 25 вересня 2006 року, що підтверджується протоколом про затримання ( т. 1 а.с. 15-16).

Відповідно до копії витягу з наказу по особовому складу №173 о/с від 26 вересня 2006 року ОСОБА_1 було звільнено у запас ЗС України за ст. 64 п. «Є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України, на підставі наказу начальника УМВС України у м. Севастополі №1631 від 26 вересня 2006 року (т. 1 а.с. 32).

05 жовтня 2006 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ст.ст.129 ч.1, 263 ч.1 КК України та на підставі постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т.1. а.с. 17-19).

Згідно довідки по архівній карточці щодо ОСОБА_1 , сформованій в.о. начальника ВКВСР ДУ «ДУВП (№4)» Прохошиною Л.А., ОСОБА_1 був затриманий 18 грудня 2008 року прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська за ст.ст.129 ч.1, 263 ч.1 КК України; прибув до Дніпропетровського СІЗО 19 грудня 2008 року; згідно постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2009 року міра запобіжного заходу змінена на підписку про невиїзд та звільнений з зали суду; затриманий 30 листопада 2009 року прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська за ст.262 ч.1 КК України; до Дніпропетровського СІЗО прибув 04 грудня 2009 року; засуджений 04 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ст.ст.129 ч.1, 262 ч.1 263 ч.1, 70 ч.1 КК України до 4 років позбавлення волі; згідно ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2011 року скасовано вирок, а справа направлена на новий судовий розгляд, міра запобіжного заходу змінена на підписку про невиїзд та був звільнений з залу суду (т.1. а.с. 121).

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року у справі №199/4997/15 закрито кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, на підставі ч.2 ст. 282 КПК України (в редакції Закону від 28.12.1960 року), у зв`язку з тим, що під час судового розгляду прокурор прийшов до переконання, що дані судового слідства не підтверджують пред`явленого обвинувачення, а тому прокурор, керуючись вимогами ст.ст.264, 282 КПК України (в редакції Закону від 28.12.1960 року), відмовився від обвинувачення і у своїй постанові від 30.10.2018 року виклав мотиви відмови (т. 1 а.с. 3).

Матеріалами справи підтверджено, що повідомленням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №5/175 від 28 січня 2019 року ОСОБА_1 було надано інформацію стосовно того, що на підставі постанови суду від 11 грудня 2018 року за ч. 3 ст. 264, ч. 3 ст. 267, ч. 2 ст. 282 КПК України (в редакції Закону від 28.12.1960 року) кримінальну справу за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1. ст. 129, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. 2 ст. 282 КПК України (в редакції Закону від 28.12.1960 року) закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримування державного обвинувачення та зазначено про можливість, зокрема, звернутись з вимогою щодо відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум за надання юридичної допомоги та інше відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (т.1 а.с. 44).

Згідно до листа Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровської області №3404/06-03/26 від 08 лютого 2019 року, в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування України відсутня інформація на застраховану особу ОСОБА_1 за 2006-2018 станом на 05.02.2019 року (т. 1 а.с. 75).

Листом Головного управління національної поліції в Автономної Республіці Крим та м.Севастополі №632/100/01-2019 від 11 лютого 2019 року повідомлено, що з початку окупації Криму і до теперішнього часу Головне управління національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополя розміщено у м. Херсон; Головне управління з початку окупації Криму і до теперішнього часу не має доступу до будь-яких документів. Архіви, документація або інші матеріали, які стосуються колишнього особового складу, з тимчасово окупованої території не передавалися, тому надати інформацію не надається можливим, будь-якими відомостями щодо ОСОБА_1 ГУ НП в Автономної Республіці Крим та м.Севастополі не володіє (т. 1 а.с. 61).

Відповідно до листа Управління кадрового забезпечення Головного управління національної поліції в Херсонській області №316/2/01/2-2019 від 11 лютого 2019 року, останнє не володіє інформацією на колишнього працівника Нахімовського РВ УМВС в м. Севастополі ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 85).

Судом встановлено, що згідно повідомлення голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області Прокудіна О.С. №79/04/2-2019 від 11 лютого 2019 року, ліквідаційна комісія УМВС України в Херсонській області не володіє запитуваною інформацією у відношенні колишнього працівника Нахімовського РВ УМВС в м. Севастополі ОСОБА_1 ; будь-які матеріали Нахімовського РВ УМВС України в м. Севастополі на зберігання в архів УМВС України в Херсонській області не передавалися (т. 1 а.с. 87).

Листом Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області №16272/10/04-36-53-80 від 14 лютого 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 отримував доходи з таких джерел: 8673543 УМВС України в м. Севастополі, за 3 квартал 2006 року було нараховано 766,61 грн. та 1399,22 грн. (т. 1 а.с. 82-83).

Відповідно до наявного в матеріалах справи листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України №22/3/1-923 від 21 лютого 2019 року, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 10.09.2005 по 26.09.2006 (звільнений наказом УМВС України в м. Севастополі №173 о/с в запас за порушення дисципліни). Особова справа ОСОБА_1 знаходиться за останнім місцем служби. За інформацією департаменту фінансово-облікової політики МВС України ОСОБА_1 грошове забезпечення в апараті МВС не отримував. Також повідомлено, що з лютого 2014 року листування з підрозділами внутрішніх справ ГУМВС України в Автономній Республіці Крим та УМВС України в м. Севастополі припинено, на офіційні запити жодної відповіді не отримано, відомчий зв`язок відсутній (т. 1 а.с. 80).

Також судом встановлено, що згідно листа Департаменту з питань режиму та службової діяльності Міністерства внутрішніх справ України №3140/11-2019 від 06 березня 2019 року, в департаменті будь-яких відомостей щодо ОСОБА_1 не виявлено. Документи Нахімовського РВ УМВС України в м. Севастополі на зберігання до Департаменту не надходили (т. 1 а.с. 97).

Крім того, відповідно до листа Головного управління національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополя №416/100/01-2019 від 25 березня 2019 року, з початку анексії Автономної Республіки Крим і до теперішнього часу наказом Національної поліції України від 14.01.2019 №26, Головне управління національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополя знаходиться у м. Херсон, та з початку анексії Криму і до теперішнього часу не має доступу до будь-яких документів. Архіви, документація або інші матеріали, які стосуються колишнього особового складу, з тимчасово анексованої території не передавалися, будь-якими відомостями щодо ОСОБА_1 не володіє (т. 1 а.с. 105).

Посадовий оклад за посадою «оперуповноважений» відділення поліції (районного), який був встановлений постановою КМУ №988 від 11.11.2015 року, у період з 07.11.2015 по 31.10.2016 складав 2400,00 грн., згідно нового штатного розкладу з 01.11.2016 по дату надання довідки посадовий оклад за посадою «оперуповноважений сектору кримінальної поліції» відділення поліції (районного) Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області складав 2400,00 грн., що підтверджується довідкою Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 01.07.2019 року №45/20-1787 (т. 1 а.с. 133-134).

Дніпропетровське міське управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області у своєму листі №30/91 від 01 липня 2019 року повідомило, що наказом МВС України №1388 від 06 листопада 2015 року усі посади Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області скорочені, підрозділ знаходиться в стадії ліквідації та надано довідку від 01.07.2019 №30/ОК-3-15 з обліковими даними розміру посадового окладу «оперуповноваженого сектору (відділення) карного розшуку» районного відділу міліції у період з 01 січня 2006 року по 06 листопада 2015 року (т.1 а.с. 135-136).

Згідно листа Головного управління національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополя №4949/100/01-2020 від 20 жовтня 2020 року, постановою КМУ «Про утворення територіальних органів національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» №730 від 16.09.2015 року були утворені територіальні органи Національної поліції, зокрема і ГУНП, та були ліквідовані територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. Оскільки ОСОБА_1 не проходив службу в ГУНП, надати довідку про розрахунок втраченого ним заробітку (доходу) не надається можливим; крім того, у ГУНП відсутні будь-які відомості щодо ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 4).

Судом апеляційної інстанції також було витребувано в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та Пенсійного фонду України письмову інформацію про дохід (заробітну плату) оперуповноваженого відділення боротьби з незаконним обігом наркотиків Нахімовського РВ УМВС України у м. Севастополі ОСОБА_1 за період з 2006 року по час надання відповіді; та в ГУ НП довідку про дохід (заробітну плату) оперуповноваженого відділення боротьби з незаконним обігом наркотиків Нахімовського РВ УМВС України у м. Севастополі ОСОБА_1 за період з 2006 року по час надання відповіді (а.с. 106-107 т.4).

Згідно до листа ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №0400-010704-7/119284, зокрема, станом на 18.11.2022 року в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 2006 року по теперішній час.

Департамент з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України у своєму листі №2800-050103-7/47069 від 09.11.2022 року, зокрема, зазначив, що до бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості стосовно ОСОБА_1 за період з 01.01.2006 по теперішній час не надходили.

Листом Управління МВС України в м. Севастополі №24/100/01-2022 від 23.11.2022 року (якому за належністю було передано на виконання ухвалу апеляційного суду згідно листа Національної поліції України від 17.11.2022 року) повідомлено суду, що у ліквідаційній комісії УМВС України в м. Севастополі відсутня інформація щодо оперуповноваженого відділення боротьби з незаконним обігом наркотиків Нахімовського РВ УМВС України в м.Севастополі ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон №266/94) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункти 1-1, 2 частини першої статті 2 Закону №266/94).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно із пунктом 7 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та відповідно до ст. 3 цього Закону відшкодуванню громадянинові підлягають, крім іншого, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної Прокуратури України, Міністерства Фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.96 року, встановлено, що згідно із ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Разом з тим, пунктом 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, зокрема, що у тих випадках, коли не можна визначити дохід громадянина, або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин, розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

У статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, який набрав чинності 27.04.2014 року, встановлено, зокрема, що датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації та тимчасовою окупацією з 20 лютого 2014 року Автономної Республіки Крим та міста Севастополь; беручи до уваги всі зібрані у процесі розгляду справи докази, а також враховуючи неможливість встановити розмір заробітної плати (посадового окладу) ОСОБА_1 за період перебування його під слідством, суд керується нормами пункту 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Згідно із п. 5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Відповідно до пп. 4 п. 2 ст. 41 Бюджетного кодексу до вступу в силу Закону України «Про Державний бюджет України» на поточний бюджетний період мінімальна заробітна плата застосовується в розмірах і на умовах, що діяли в грудні попереднього бюджетного періоду.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 було затримано 25 вересня 2006 року з подальшим продовженням строку затримання 28.09.2006 року на 10 діб та пред`явленням 05.10.2006 року обвинувачення, з подальшим обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 18 грудня 2018 року набрала законної сили постанова суду про закриття кримінальної справи.

Встановлені показники мінімальної місячної заробітної плати (в грн.): з 01.07.2006 по 30.11.2006 - 375,00; з 01.12.2006 по 31.03.2007 - 400,00; з 01.04.2007 по 30.06.2007 - 420,00; з 01.07.2007 по 30.09.2007 - 440,00; з 01.10.2007 по 31.12.2007 - 460,00; з 01.01.2008 по 31.03.2008 - 515,00; з 01.04.2008 по 30.09.2008 - 525,00; з 01.10.2008 по 30.11.2008 - 545,00; з 01.12.2008 по 31.03.2009 - 605,00; з 01.04.2009 по 30.06.2009 - 625,00; з 01.07.2009 по 30.09.2009 - 630; з 01.10.2009 по 31.10.2009 - 650,00; з 01.11.2009 по 31.12.2009 - 744,00; з 01.01.2010 по 31.03.2010 - 869,00; з 01.04.2010 по 30.06.2010 - 884,00; з 01.07.2010 по 30.09.2010 - 888,00; з 01.10.2010 по 30.11.2010 - 907,00; з 01.12.2010 по 31.12.2010 - 922,00; з 01.01.2011 по 31.03.2011 - 941,00; з 01.04.2011 по 30.09.2011 - 960,00 з 01.10.2011 по 30.11.2011 - 985,00 з 01.12.2011 по 31.12.2011 - 1004,00; з 01.01.2012 по 31.03.2012 - 1073,00; з 01.04.2012 по 30.06.2012 - 1094,00; з 01.07.2012 по 30.09.2012 - 1102,00 з 01.10.2012 по 30.11.2012 - 1118,00; з 01.12.2012 по 31.12.2012 - 1134,00 з 01.01.2013 по 30.11.2013 - 1147,00 з 01.12.2013 по 31.12.2013 - 1218,00 з 01.01.2014 по 31.12.2014 - 1218,00 з 01.01.2015 по 31.08.2015 - 1218,00 з 01.09.2015 по 31.12.2015 - 1378,00 з 01.01.2016 по 30.04.2016 - 1378,00 з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 1450,00 з 01.12.2016 по 31.12.2016 - 1600,00 з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 3200,00 з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 3723,00.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши незаконне затримання позивача та перебування його під слідством, безпідставне обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; враховуючи неможливість достовірного встановлення розміру заробітної плати (посадового окладу) ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділення боротьби з незаконним обігом наркотиків Нахімовського РВ УМВС України у м. Севастополі, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення на користь позивача відшкодування втраченого заробітку, виходячи з розмірів мінімальної заробітної плати у відповідний період, у загальному розмірі 199856,00 грн.

Розрахунок розміру втраченого заробітку проведено шляхом додавання розміру мінімальної заробітної плати, який встановлюється законом, за кожен місяць визначеного вище періоду.

Для розрахунку обгрунтовано було використано показники мінімальної заробітної плати, оскільки, згідно наведених вище письмових доказів, встановити розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 є неможливим; викладене відповідає вимогам пункту 9 Положення №6/5/3/41 від 04.03.96 року.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що апеляційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури не містить доводів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, щодо непогодження з висновком місцевого суду про наявність у позивача права на відшкодування втраченого заробітку. Суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Такі висновки викладені у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, місцевий суд помилково вважав, що кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також, враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16, колегія вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині зазначення про стягнення коштів з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача неотриманої суми розміром в 300000000,00 грн. за договором про конфіденційну співпрацю з Управлінням СБУ у Дніпропетровській області (упущеної вигоди) суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів та в судовому засіданні судом не встановлено обставин, на які посилається у позові позивач, щодо його перебування негласним співробітником Головного управління СБУ у Дніпропетровській області, існування будь-якого договору про конфіденційну співпрацю з УСБУ, тощо.

Судом першої інстанції досліджувався у закритому судовому засіданні журнал реєстрації, обліку і розгляду заяв про вчинені або підготовлювані злочини УСБУ в Дніпропетровській області за березень 2009 року, але суд не знайшов в ньому підтвердження обставин, на які посилався ОСОБА_1 у позовній заяві.

Також судом взято до уваги постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2012 року по справі №403/4943/12, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2013 року, відповідно до якої в ході судового розгляду судом першої інстанції було оглянуто реєстраційно-контрольний журнал №25 обліку та розгляду пропозицій, заяв і скарг управління СБУ у Дніпропетровській області за період з 08.01.2009 р. по 23.09.2009 р., та не було отримано будь-яких достовірних даних, які дають можливість вважати встановленим факт залучення ОСОБА_1 в якості таємного агента для викриття злочину та факт його звернення з цього приводу 16 березня 2009 року (т. 2 а.с. 93-95, 106-107).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Жодних інших доказів, які б підтвердили існування договору, суду не було надано, а отже посилання ОСОБА_1 на наявність між ним та органом Служби безпеки України договірних відносин є необґрунтованими та недоведеними. Таким чином підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді неотриманої суми 300000000,00 грн. за договором про конфіденційну співпрацю задоволенню не підлягає.

Пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з цього приводу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ними було підтверджено цей факт лише зі слів позивача.

Згідно із п. 4 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до пункту 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 903 ЦК України у випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частиною 3. ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, визначені Законом №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 11 травня 2022 року у справі №201/4534/20 (провадження №61-7077св21).

Судом було встановлено, що правову допомогу ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю відносно нього кримінальної справи, надавав адвокат Санжара А.А., на підтвердження чого долучено до матеріалів справи договір про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року, додаткові угоди від 10 листопада 2011 року та 24 грудня 2018 року до договору про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року, звіт від 26 грудня 2018 року про відвідування слідчого ізолятора та судових засідань за договором про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року, а також акт передачі-прийняття результатів робіт від 26 грудня 2018 року за договором про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року (т. 2 а.с. 219-224).

Актом передачі-прийняття результатів робіт за договором про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року, який було складено між адвокатом Санжарою А.А. та Піхуном Д.О. 26 грудня 2018 року, було визначено, що адвокатом в період з 10 грудня 2009 року по 18 грудня 2018 року виконано наступні роботи: представництво інтересів у суді (за одне судове засідання 550,00 грн.) в кількості 111 судових засідань на суму 61050,00 грн.; відвідування СІЗО (за одне відвідування 550,00 грн.) в кількості 23 відвідувань на суму 12650,00 грн.; складання процесуальних документів (за одну годину 350,00 грн.), загалом у 1587 годин роботи на суму 555450,00 грн. (т. 2 а.с. 224).

В матеріалах справи міститься лист та довідка від Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» щодо знищення особової справи ОСОБА_1 , у зв`язку з закінченням строку її зберігання (т. 1 а.с. 127-128), тому до матеріалів справи було долучено докази відвідування адвокатом Санжарою А.А. слідчого ізолятора, а саме: копії записів з робочого щоденника з датами відвідувань (т. 3 а.с. 205-227); звіт про відвідування слідчого ізолятора та судових засідань від 26 грудня 2018 року з детальним описом та зазначенням дат і кількості відвідувань слідчого ізолятора (т. 2 а.с. 223).

Відповідно до додаткової угоди №2 до договору про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року сторонами було узгоджено, що послуги надані адвокатом клієнту на підставі договору про надання адвокатських послуг від 10.12.2009 року будуть оплачені клієнтом на умовах та за розцінками відповідно до Договору про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року.

Відповідно до п. 3.1 Договору про надання адвокатських послуг від 10 листопада 2011 року встановлено, що клієнт сплачує послуги адвоката у відповідності з окремою угодою сторін.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази фактичної оплати позивачем наданих йому послуг адвокатом Санжарою А.А., у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 під слідством.

Також в матеріалах справи наявна вимога адвоката Санжари А.А. стосовно оплати адвокатських послуг по договору від 10.11.2011 року на загальну суму 629150,00 грн., яку було адресовано ОСОБА_1 . У вказаній вимозі зазначено щодо необхідності сплати ОСОБА_1 вказаної суми у семиденний строк з дня отримання вимоги. Вимога містить підпис ОСОБА_1 та дату отримання вимоги (26 грудня 2018 року), що свідчить про необхідність ОСОБА_1 оплатити послуги адвоката до 02 січня 2019 року, однак в матеріалах справи відсутні докази про їх оплату (т. 2 а.с. 123).

Враховуючи вищезазначене, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 було здійснено фактичну оплату витрат на правову допомогу, а отже у суду відсутні правові підстави для відшкодування шкоди в цій частині.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на положення статті 137 ЦПК України є безпідставним, адже, як зазначалось вище, встановлені Законом №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування.

При цьому, згідно із п. 4 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та пункту 10 Положення про застосування вказаного Закону, відшкодовуються лише сплачені суми, що пов`язані з наданням правової допомоги, в даному випадку у зв`язку з перебуванням позивача під слідством.

Відповідно до пункту 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п.3 ст.3 Закону підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати. До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 794 ЦК України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частинами 1, 2 ст. 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором, а повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Наведені вимоги діючого законодавства кореспондуються з приписами ст. ст. 793, 794, 795 ЦК України, діючими на дату укладення сторонами договору.

З матеріалів справи встановлено, що 01 листопада 2006 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди житлового приміщення (т. 2 а.с. 213-215).

Пунктом 1.1. вказаного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали ОСОБА_1 в користування належне їм житлове приміщення, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.2. зазначеного договору передбачено, що орендна плата, заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі вноситься Орендарем після закінчення провадження у кримінальній справі щодо Орендаря.

Додатковою угодою №3 від 31 січня 2019 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було погоджено, зокрема, зміни до договору в частині строків оплати та встановлено, що орендна плата, заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі вноситься Орендарем після відшкодування витрат на найм житлового приміщення (т. 2 а.с. 218).

В якості доказів на обґрунтування зазначених вимог позивач надав суду договір оренди житлового приміщення від 01 листопада 2006 року, який укладено до закінчення провадження у кримінальній справі, а також додаткові угоди №№1, 2, 3 від 31 березня 2009 року, 31 березня 2014 року та 31 січня 2019 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

З наданого суду договору оренди житлового приміщення від 01 листопада 2006 року вбачається, що він не був зареєстрований у встановленому законом порядку і будь-яких доказів виконання зазначеного договору в частині передачі житлового приміщення ОСОБА_1 та понесення будь-яких витрат за умовами договору не доведено позивачем, не надано належних доказів щодо наявності підстав до відшкодування таких витрат, а отже такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вказані витрати будуть сплачені ним після ухвалення судового рішення у даній справі та стягнення цих витрат з держави, не приймаються до уваги судом, адже за положеннями передбаченого для стягнення цих витрат спеціального закону (1 грудня 1994 року №266/94-ВР та Положення про застосування цього закону) визначено підстави для стягнення витрачених (тобто фактично понесених) сум на найм жилого приміщення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 629150,00 грн., найму житлового приміщення на суму 570000,00 грн. та 300000000,00 грн. за договором про конфіденційну співпрацю з УСБУ - є законним, обґрунтованим, а тому підлягає залишенню в цій частині без змін.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зазначенням про стягнення коштів з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, з урахуванням правового висновку Великої палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2022 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування майнової шкоди 199856 (сто дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) грн. 00 коп.».

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова