Справа №760/474/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 листопада 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Соколовській А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

04.01.2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовується тим, що 05.06.2019 року між сторонами укладено усний договір позики у виді розписки, згідно якого позивачка передала відповідачу 58 000 грн. для відкриття бізнесу з подальшим розподілом отриманого прибутку.

Згідно розписки, у випадку не отримання прибутку, ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані кошти.

Крім того, 25.06.2019 року між сторонами укладено безвідсотковий договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 150 000 грн. готівкою строком до 01.09.2019 року.

Позивачка неодноразово в телефонному режимі, а також через спільних знайомих зверталася до відповідача із вимогою про повернення боргу, проте, дані вимоги були проігноровані.

12.05.2020 року на адресу ОСОБА_2 надіслано письмову вимогу про повернення коштів за розпискою, так як згідно з даними з офіційних джерел, він не виконав зобов`язання згідно домовленостей сторін, зокрема не зареєструвався як фізична особа-підприємець, не розпочав роботу. Вимога відповідачем не отримана та повернута за закінченням терміну зберігання.

Враховуючи викладене, сторона позивача просить стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики в розмірі 208 000 (150 000 + 58 000) грн. та судові витрати.

В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України з метою визначення підсудності були здійснені запити щодо встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.05.2022 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

У судове засідання сторона позивача не з`явилася, представником через канцелярію суду подано заяву, з якої вбачається, що вона просить розглядати справу без її участі та участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом. Відзив у встановлений судом строк не подав.

Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 05.06.2019 року, копія якої стороною позивача долучено заявою, яка надійшла до суду за допомогою системи «Електронний суд» 31.10.2022 року, ОСОБА_2 взяв грошові кошти у ОСОБА_1 у розмірі 58 000 грн. під розвиток кальянного бізнесу з подальшим розділенням чистого прибутку 60/40. За змістом розписки відповідач гарантував повернення позивачці коштів у разі неокупності бізнесу.

Крім того, 25.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Семеновою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1751, відповідно до умов якого позикодавець (позивач) передав позичальнику (відповідачу), а позичальник прийняв у власність у позикодавця грошові кошти в сумі 150 000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 01.09.2019 року.

Позивачка посилається на те, що відповідач не виконав зобов`язання згідно домовленостей сторін, зокрема, не зареєструвався як фізична особа-підприємець, не розпочав роботу.

Крім того, зобов`язання за договором позики належним чином не виконуються, а саме станом на день звернення позивача до суду позика не повернута.

Вимоги про повернення коштів відповідачем ігноруються.

Таким чином, сторона позивача вважає, що сторони уклали договори позики та оформили їх один у виді розписки, інший - нотаріально, однак, відповідач прийняті зобов`язання не виконав у строки, обумовлені договорами позики, отримані у борг грошові кошти не повернув, тому є необхідність в зверненні до суду для стягнення суми боргу.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В умовах договору від 12.06.2019 року зазначено, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Жодних заперечень стосовно вказаних обставин щодо отримання відповідачем коштів від сторони відповідача не надходило, доказів що свідчили б про виконання ним зобов`язань не подано.

Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У визначені договором позики строки та станом на день подачі позову до суду відповідачем не повернуто надані йому в позику грошові кошти у розмірі 150 000 грн.

Положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому підлягає стягненню з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 25.06.2019 року в розмірі 150 000 грн.

При цьому, щодо стягнення кошті у сумі 58 000 грн. за розпискою від 05.06.2019 року, яку сторона вважає договором позики, суд приходить до наступного.

Так, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд, дослідивши зміст розписки від 05.06.2019 року, встановив, що між сторонами виникли не правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка не містить відомості, що ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_1 в борг із зобов`язанням їх повернення, а, натомість, отримав ці кошти під розвиток бізнесу з подальшим розподіленням прибутку.

За таких обставин, враховуючи, що за доводами сторони позивача, яку не були ос порені та спростовані відповідачем, останній не використав ці кошти за призначенням, а саме для ведення бізнесу з подальшим розподілом прибутку з позивачкою, суд приходить до висновку, що кошти у розмірі 58 000 грн. відповідач отримав без достатньої правової підстави, а тому їх стягнення на користь позивача є правомірним за викладених обставин як правової підстави.

В даному випадку слід виходити з того, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України (глава 83) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї статті дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набуте поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає пропорційно заявленим вимогам судовий збір у розмірі 2080 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 11, 207, 509, 526, 530, 533, 610, 625, 629, 1046-1048, 1167, 1212 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 25 червня 2019 року в розмірі 150 000 грн. та коштів за розпискою від 05 червня 2019 року в розмірі 58 000 грн.; а також судовий збір - 2080 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2022 року.

Суддя: