ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1493/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4675/18 Категорія: 304020000 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Черповицька Інна Юріївна, про визнання недійсними договорів дарування, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що 07.09.1996 між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, за час перебування в якому вони спільно вели господарство, дбали про благополуччя сім?ї, за спільні кошти придбали майно, в тому числі і земельну ділянку, площею 0,1085га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування майстерні по шино-монтажу та магазину і кафе з кадастровим номером :03:003:0479.

Вказана земельна ділянка була придбана ОСОБА_1 у власність на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення (серії ВЕ № 365452) від 13.12.2006 відповідно до Рішення Уманської міської ради від 28.11.2006 № 3.16-9/5 про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення, за грошові кошти в сумі 48 391 грн, що становило 9582,37 доларів США.

Дана земельна ділянка була придбана за спільні кошти, які позивач та відповідач ОСОБА_1 отримали в кредит 13.12.2006 в «Укрсиббанку». Відповідно до Договору про внесення змін до договору іпотеки позивач була майновим поручителем ОСОБА_1 . Згодом, після придбання у власність вищевказаної земельної ділянки вони почали спільно власними зусиллями споруджувати майстерню з шино-монтажу та 28.12.2008 нежитлове приміщення з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 було повністю добудоване за спільні кошти та здано в експлуатацію.

07.04.2009 на підставі Рішення Уманської міської ради на вказане нерухоме майно було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було зареєстроване в Уманському відділі КП «ЧООБТІ» за ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що на будівництво майстерні з шино-монтажу були витрачені кредитні кошти, які ОСОБА_1 під час перебування з нею у шлюбі отримав у АКІБ «Укрсиббанк» за кредитним договором № 0 від 13.12.2006 на суму 20 000 доларів США та за кредитним договором № 0 від 15.04.2008 на суму 23 500 доларів США, а всього ОСОБА_1 за період перебування у шлюбі було отримано у кредит грошові кошти в загальній сумі 43 500 доларів США, які були витрачені на будівництво майстерні та придбання обладнання з метою забезпечення інтересів сім?ї. При цьому, коли ОСОБА_1 отримував кошти в кредит, позивач ОСОБА_2 виступала майновим поручителем за кредитними договорами, оскільки вона передавала у іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , що належить їй на підставі договору дарування серії ВЕВ № 220718 від 01.09.2006, тому вважає, що кредитні кошти, які були отримані ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі створили обов?язки для них обох і джерелом спільних коштів у них, як подружжя, були не лише кредитні кошти, але і кошти від використання майна, яке на праві приватної власності належало їй і від якого ОСОБА_1 при його експлуатації отримував кошти до відкриття майстерні з шино-монтажу.

01 березня 2011 року за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області шлюб між сторонами був розірваний. У зв?язку з тим, що сторони не дійшли згоди щодо розподілу майна, позивач звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та під час розгляду вказаної справи їй стало відомо, що ОСОБА_1 відчужив вище вказане майно, адже відповідно до Інформаційної довідки про відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки №539 від 02.03.2015 подарував своїй матері ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а на підставі договору дарування нежитлового приміщення № 538 від 02.03.2015 він також подарував своїй матері нежитлову будівлю (майстерню з шино-монтажу), що розташована за цією ж адресою.

У зв?язку із зазначеним позивач вважає, що відповідачем ОСОБА_1 було незаконно відчужено майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, чим порушив її законне право.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила суд:

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки № 539 від 02.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черповицькою І.Ю., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо дарування ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0.1085 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:003:0479);

-визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 538 від 02.03.2015, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черповицькою І.Ю., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо дарування ОСОБА_3 нежитлової будівлі (майстерні з шино-монтажу), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та складається з : майстерні з шино-монтажу літ «А», навісу «Б», воріт № 1, огорожі № 2,3, вимощення № 1 та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки №539 від 02.03.2015 посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черповицькою І.Ю., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо дарування ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0,1085 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:003:0479.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення №538 від 02.03.2015 посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черповицькою І.Ю., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо дарування ОСОБА_3 нежитлової будівлі ( майстерні з шино монтажу ), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по 704,80 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного майна відбулося з метою уникнення розподілу майна в судовому порядку, а рішення суду, яке було покладено в основу договору дарування скасоване.

Відповідно, договори дарування, вчинені відповідачем після пред`явлення до нього позову про розподіл майна, внаслідок яких відповідач перестає бути власником спільно нажитого майна, мають ставитися під сумнів у частині їх добросовісності.

Суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 02 березня 2015 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, вважаючи рішення ухвалене з порушенням норм ЦПК України та не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовним вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги зазначав, що в період з 07 вересня 1996 року по 01 березня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

В шлюбі народилось троє дітей. Не зважаючи на те, що шлюб було розірвано, продовжували проживати однією сім`єю та вели спільне господарство до 06 листопада 2013 року.

Також за час спільного проживання для будівництва і обслуговування майстерні по шино монтажу та магазину і кафе згідно рішення Уманської міської ради було продано земельну ділянку несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1 , площею 0,1085 га. В подальшому на даній земельній ділянці було збудовано нежитлову будівлю та отримано свідоцтво про право власності.

Вказує, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року , залишене в цій частині без змін апеляційним судом Черкаської області від 24.03.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року, встановлено, що відповідно до свідоцтва платника єдиного податку він є фізичною особою-підприємцем, а згідно п. 29 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно фізичної особи підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також зазначив, що договори дарування від 02 березня 2015 року проведено у відповідності до вимог Закону, оскільки на момент вчинення правочинів рішення Уманського міськрайонного суду від 07 жовтня 2014 року набрало законної сили.

Крім того, позивачем при зверненні з даним позовом не зазначено підстави для визнання недійсності таких договорів, не послалась на норми закону, яка була порушена сторонами при укладенні даних договорів, лише послалась на ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Суд першої інстанції також не послався на норму ЦК України, вказавши в рішенні, що суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правам на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного майна відбулося з метою уникнення розподілу майна в судовому порядку, а рішення суду, яке було покладено в основу договору дарування скасоване.

Не погоджується з даними висновками оскільки на законних підставах відчужив майно, а рішення суду, яке покладено в основу договорів дарування скасоване не відповідає дійсності, оскільки на час укладення даних договорів рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року вступило в законну силу, тому висновки суду, що діяв не добросовісно не відповідають дійсності.

Вказує, що посилання суду на постанову Верховного Суду України у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №761/26815/17, є помилковими, оскільки дана постанова містить висновки ВС не в подібних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2022 року без змін, вважаючи , що суд першої інстанції при розгляді справи по суті дотримався принципів законності та верховенства права, тому рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Вказує, що 02 березня 2015 року відповідач уклав з ОСОБА_3 договори дарування, які були предметом оспорювання позивачем.

Правові підстави для укладення вказаних договорів дарування без згоди позивача були відсутні, з огляду на те, що земельна ділянка була придбана на підставі договору купівлі-продажу в період перебування сторін у шлюбі, будівництво нежитлового приміщення та введення в експлуатацію також відбулося в період шлюбу.

Оскільки сторони у справі були співвласниками всього майна, яке було набуто під час шлюбу, позивач має майнові права на нежитлове приміщення та земельну ділянку, правовий режим права власності це право спільної власності. При відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суд правильно визнав недійсними договори дарування, які були укладені з порушенням вимог закону.

Також зазначає, що відповідач не спростував законність укладення спірних договорів саме на правових підставах, адже судом встановлено, що в період апеляційного оскарження рішення про поділ майна подружжя відповідач уклав договори дарування на користь своєї матері, свідчить , що відповідач не вказав протилежного, що в свою чергу є підстави вважати, що останній діяв неправомірно.

Вказує, що посилання в договорах дарування на рішення суду не відповідають порядку та вимогам правил посвідчення правочинів, а це в свою чергу є достатньою підставою аби вважати, що нотаріус при укладенні договорів дарування допустив порушення, не дотримався вимог цивільного законодавства, Закону України «Про нотаріат» та порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що свідчить про порушення вимог ст. 203 ЦК України.

Суд першої інстанції в своєму рішення вірно зазначив, що ОСОБА_1 намагаючись уникнути відповідальності та поділу спільного майна подружжя уклавши договори дарування діяв недобросовісно, тим самим допустив зловживання правом визначене ст.ст. 6, 13 ЦПК України, що є недопустими , адже вчинив дії порушивши принципи існування відносно даного майна презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

Зауважує, що на даний час судова практика має інше протилежне застосування норм закону відносно майна, яке сторона вважає, що воно є майном фізичної особи-підприємця. Дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідач не спростував джерело набуття коштів, тому і даний об`єкт є спільним майном подружжя, і його відчуження виконано з порушенням вимог закону.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, позивач посилалася на те, що спірна земельна ділянка та нежитлове примішення є спільною сумісною власністю подружжя позивача та ОСОБА_1 , а також, що згоди відповідачу ОСОБА_1 на дарування земельної ділянки та нежитлового приміщення не надавала, а тому оспорювані договіри дарування спірного нерухомого майна укладений відповідачами з порушенням норм СК України, статті 215, 203 ЦК України, оскільки укладений без згоди позивача та суперечить ЦК України, тому повинний бути визнаний недійсним.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджуються матеріалами справи, 07.09.1996 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, який був розірваний рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01.03.2011.

За час перебування у шлюбі та спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано майно, в тому числі: земельна ділянка, площею 0,1085 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування майстерні по шино-монтажу та магазину і кафе з кадастровим номером :03:003:0479.

Вказана земельна ділянка була придбана ОСОБА_1 у власність на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення (серії ВЕ № 365452) від 13.12.2006 відповідно до Рішення Уманської міської ради від 28.11.2006 № 3.16-9/5 про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення, за грошові кошти в сумі 48391 грн., що становило 9582,37 доларів США.

На вказаній земельній ділянці було споруджено майстерню з шино-монтажу та 28.12.2008 нежитлове приміщення з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 і було здано в експлуатацію.

07.04.2009 на підставі Рішення Уманської міської ради на вказане нерухоме майно було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було зареєстроване в Уманському відділі КП «ЧООБТІ» за ОСОБА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.10.2014 встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (свідоцтво про Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №716481) та є платником єдиного податку серії Б № 127533. Згідно п. 29 Постанови №11 Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 «про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до положень ст. ст. 57,61 СК України, ст. 52 ЦК України, майно фізичної особи-підприємця не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, тому земельна ділянка несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1 , нежитлова будівля майстерні з шино-монтажу, обладнання майстерні з шино-монтажу є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , тому в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки з нежитловими спорудами по АДРЕСА_1 було відмовлено.

Цим же рішенням суду було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з весни 2011 року по листопад 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2015 рішення Уманського міськрайонного суду від 07.10.2014 в частині майна (земельної ділянки несільськогосподарського призначення, нежитлової будівлі майстерні з шино-монтажу, обладнання майстерні з шино-монтажу) залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.10.2014 та рішення апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2015 залишені без змін.

Постановою Верховного Суду України від 13.06.2016 вищевказані ухвалу Вищого спеціалізованого суду України, рішення Апеляційного суду Черкаської області та рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В своїй постанові ВСУ зазначив, що згідно ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом також встановлено, що ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 листопада 2018 року зупинено провадження у справі №705/626/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його розподіл до вступу в законну силу рішення по справі №705/4575/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів дарування.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2006 року, 15 квітня 2008 року, 10 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредити у АКІБ «УкрСиббанк» на загальну суму 47 149 доларів США, з них 25 500 доларів США на споживчі цілі, а 21 649 доларів США на придбання автомобіля.

В матеріалах справи також міститься договір про внесення змін до договору іпотеки від 15 квітня 2008 року, згідно якого ОСОБА_2 виступила майновим поручителем ОСОБА_1 , та надала під заставу квартири АДРЕСА_2 , яка є власністю ОСОБА_2

02 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки та договір дарування нежитлового приміщення.

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 02.03.2015 ОСОБА_1 передав безоплатно у власність (подарував) ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1085 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (кадастровий номер :03:003:0479), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 4.5. вказаного договору, дарування земельної ділянки дарувальником здійснюється без згоди другого з подружжя, оскільки земельна ділянка є особистою приватною власністю дарувальника на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 705/626/14-ц(2/705/467/14).

Відповідно до Договору дарування нежитлового приміщення від 02.03.2015 ОСОБА_1 передав безоплатно у власність (подарував) ОСОБА_3 нежитлову будівлю (майстерню з шино-монтажу), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 16 вказаного договору, дарування нежитлового приміщення дарувальником здійснюється без згоди другого з подружжя, оскільки земельна ділянка є особистою приватною власністю дарувальника на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 705/626/14-ц(2/705/467/14).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30 травня 2016 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки , кадастровий норем :03:003:0479, площею 0,1085 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі . загальною площею 88 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів дарування серії та номер: 539 та відповідно 538, виданий 02.03.2015 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Черповецькою І.Ю.

Отже, встановлено, що в період часу, коли слухалась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ, відповідач ОСОБА_1 02 березня 2015 року подарував земельну ділянку та нежитлове приміщення своїй матері ОСОБА_3 , які посвідчені приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Черповецькою І.Ю.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивачка посилалася на те, що оспорювані правочини (договори дарування) вчинені відповідачем без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення розподілу майна в судовому порядку.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд першої інстанції врахував, що: відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про поділ смільного майна подружжя і майно відчужене на користь близького родича.

Колегія суддів, погоджується із висновком суд першої інстанції, що наведені обставини доводить той факт, що відповідач ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення розподілу майна в судовому порядку, а рішення суду, яке було покладено в основу договору дарування скасоване.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким ОСОБА_1 відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення розподілу спільного майна в судовому порядку, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Апеляційним судом враховано, що на момент здійснення відчуження ОСОБА_1 спірного майна, а саме земельної ділянки та нежитлового приміщення, спірне майно подружжя в судовому порядку розділено не було, про що свідчать надані суду матеріали справи, що справа про поділ спільного майна подружжя перебуває у провадження Уманського міськрайонного суду і провадження у ньому зупинено. А рішення суду, яке покладено в договори дарування скасовано судом касаційної інстанції.

Не приймаються судом апеляційної інстанції доводи апелянта, що позивачем при зверненні з даним позовом не зазначено підстави для визнання недійсності таких договорів, не послалась на норми закону, яка була порушена сторонами при укладенні даних договорів, лише послалась на ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення розподілу спільного майна подружжя.

Судом встановлено, що оспорювані договір дарування укладені 02 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 подарував земельну ділянку та нежитлове приміщення своїй матері, тобто спірне майно залишилось у сім`ї, однак не у власності останнього, що також свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 та намагання уникнути реального розподілу спільного майна подружжя.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі на те, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року , залишене в цій частині без змін апеляційним судом Черкаської області від 24.03.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року, встановлено, що відповідно до свідоцтва платника єдиного податку він є фізичною особою-підприємцем, а згідно п. 29 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно фізичної особи підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не приймаються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене можна дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109 цс15, Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 394/1155/14-ц.

Конституційний Суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року N 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 СК України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Як вбачається із матеріалів справи, в постанові Верховний Суд України від 13 червня 2016 року зазначив, яким скасоване рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року, що згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також в даній постанові зазначено, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжям.

Доводи апелянта, що договори дарування від 02 березня 2015 року проведено у відповідності до вимог Закону, оскільки на момент вчинення правочинів рішення Уманського міськрайонного суду від 07 жовтня 2014 року набрало законної сили, не варті уваги, оскільки відчуження земельної ділянки та нежитлового приміщення ОСОБА_1 здійснено в період розгляду справи про поділ спільного майна подружжя, а рішення суду, яке покладено у договори дарування було скасоване.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що районним судом надано вірну оцінку доказам у справі, та прийнято законне й обґрунтоване судове рішення. Висновки суду не спростовані доводами апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.

Судді: