Справа № 521/5845/22
Провадження № 2/521/2904/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року місто Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання Підмазко Ю.І.,

розглянувши у судовому засіданні по суті в приміщенні суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (адреса реєстрації: 65017, місто Одеса, вулиця Люстдорфська дорога, будинок 9) про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04.05.2022 року позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, та просила суд, з урахуванням уточнень від 01.07.2022 року, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 300 000,00 грн.; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, з огляду на наступні обставини справи.

Згідно позовної заяви, з 2015 року позивачка працювала та проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах юрисконсульта юридичної групи, начальника відділення соціально-психологічної служби, оперуповноваженого державної установи «Херсонський слідчий ізолятор». За вказаний проміжок часу позивачка отримала спеціальне звання лейтенант внутрішньої служби, неодноразово заохочувалась. 12 грудня 2017 року позивачку було призначено на посаду завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. 25 червня 2018 року позивачці було присвоєно 6 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби.

Згідно позовної заяви, Міністерством юстиції України 21 грудня 2020 року було винесено наказ № 4390/5, яким було реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, та затверджено голову комісії з реорганізації.

Згідно позовної заяви, 06 січня 2021 року за № 4.1/223/Квш головою комісії з реорганізації було сформовано попередження про звільнення позивачки відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Зазначене попередження позивачкою отримано 06 січня 2021 року.

Позивачкою заява на звільнення не подавалась. Будучи запевненою керівництвом управління в переведенні до реорганізованого органу та з урахуванням постійних реорганізаційних змін, які відбувались в органах ДКВС України, позивачка не здійснювала заходів по пошуку нової роботи та продовжувала виконувати службові обов`язки за посадою завідувача сектору юридичного забезпечення.

Однак, 03 лютого 2021 року Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції прийнято наказ № 25 о/с «Про особовий склад», яким позивачку звільнено з посади завідувача сектору юридичного забезпечення 08 лютого 2021 року відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

У другій половині дня 08 лютого 2021 року голова комісії з реорганізації ОСОБА_2 повідомив позивачку про звільнення 08 лютого 2021 року. На питання позивачки щодо причин звільнення, останній зазначив, що це «політичне рішення» та від нього воно не залежить. Будь-яких адекватних пояснень щодо підставності звільнення позивачці не зміг надати також в.о. начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції Явтушенко А.М., пославшись також на «політичне рішення».

Позивачка стверджує, що не зрозуміла була підстава її звільнення і із запису із трудової книжки, де містилось посилання на п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», однак без конкретизації підстави та з посиланням на всі наявні законодавчо визначені підстави.

Згідно позовної заяви, плани позивачки щодо побудови кар`єри в системі органів ДКВС України було фактично зруйновано. Проживаючи на орендованій квартирі, позивачка не мала коштів на життя, оскільки на відміну він інших працівників у день звільнення - 08 лютого 2021 року вихідну допомогу та заробітну плату за фактично відпрацьований час позивачці так виплачено і не було.

Згідно позовної заяви, у березні 2021 року позивачка звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом про поновлення на посаді. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року було частково задоволено позов позивачки: визнано протиправними дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо зменшення посадового окладу згідно посади завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яку позивачка обіймала у період з 12.12.2017 року по 08.02.2021 року; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок позивачці заробітної плати за період з 12 грудня 2017 року по 08 лютого 2021 року, із розрахунку, що посада завідувача сектору юридичного забезпечення у період з 01 січня 2017 року по 01 січня 2020 року була прирівняна до 4 групи оплати праці, а з 01 січня 2020 року до підкатегорії «Б 1» схеми посадових окладів та провести виплату перерахованої заробітної плати без урахування податків та зборів; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплату позивачці недоотриманої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, соціально-побутового забезпечення та відпускних за період з 12 грудня 2017 року по 08 лютого 2021 року без урахування податків та зборів відповідно до висновків суду.

В подальшому, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року, по справі № 540/776/21 позов позивачки було задоволено у повному обсязі: визнано протиправним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 03 лютого 2021 року № 25 о/с Про особовий склад в частині звільнення позивачки з посади завідувача сектору юридичного забезпечення; поновлено позивачку на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 09 лютого 2021 року; стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2021 року по 12 липня 2021 року включно у сумі 161 470 (сто шістдесят одна тисяча чотириста сімдесят) грн. 40 коп. з відрахуванням податків та зборів; стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь позиваки судові витрати в сумі 3380 (три тисячі триста вісімдесят) грн.

Позивачка стверджує, що після ухвалення такого рішення її мало було б бути поновлено у всіх попередніх правах та отримавши таке рішення позивачка була переконана у відновленні справедливості та навіть відчувала піднесення. Однак, у такому стані вона перебувала не більше одного дня та відразу ж отримала розчарування.

Так, на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року наказом від 13 липня 2021 року № 69/ОС, позивачку поновлено на посаді на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 09 лютого 2021 року.

Згідно позовної заяви, після виходу на роботу 14 липня 2021 року позивачку не було допущено до адміністративної будівлі Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, не допущено до службового приміщення, яке було закріплено за сектором юридичного забезпечення (каб. 307) та не надавався допуск до матеріалів судових справ, листування сектору, архіву та загалом не надано можливості виконувати функціональні обов`язки, визначенні Положенням про сектор юридичного забезпечення та посадовою інструкцією, що є перешкоджанням у реалізації повноважень як посадової особи.

Лише після подання службової записки щодо усунення порушення прав, комісія з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції виділила позивачці приміщення, яке перебувало у антисанітарному стані. Будь-якою технікою позивачку забезпечено не було. Також, позивачку не було допущено до виконання службових обов`язків.

Позивачка стверджує, що у липні 2021 року, не дивлячись на висновки суду, позивачку повторно з тих же підстав було попереджено про наступне звільнення, без зазначення конкретної підстави та причини. Після отримання повторного повідомлення про звільнення позивачка втратила будь-яку надію на справедливість та можливість побудови кар`єри в системі органів ДКВС України. Будучи завідувачем юридичного сектору, маючи вищу юридичну освіту та працюючи над написанням дисертації, позивачка почала почувати себе приниженою та безпорадною. Постійно погано себе почувала та перебувала на лікарняних.

Поряд з цим, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року було задоволено новий позов: визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо присвоєння завідувачу сектору юридичного забезпечення чергового 5 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вчинити дії щодо присвоєння завідувачу сектору юридичного забезпечення чергового 5 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби та внести відповідний запис до трудової книжки і особової справи; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплати завідувачу сектору юридичного забезпечення надбавку до заробітної плати за 5 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з дня присвоєння їй такого рангу; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) грн.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки судові виграти, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.

Позивачка стверджує, що жодне із перелічених вище рішень судів в частині здійснення перерахунку заробітної плати, виплати вимушеного прогулу або будь-якої компенсації Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції до теперішнього часу не виконано. Також, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань відмовило їй у проведенні службового розслідування за фактами порушення її прав, встановлених у судових рішеннях, що в свою чергу лише посилило відчуття беззаконності по відношенню до позивачки та несправедливості.

З урахуванням викладеного, позивачка вважає, що внаслідок протиправних дій Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було порушено стан душевної рівноваги позивачки, для відновлення якого позивачки була вимушена докласти додаткових зусиль, звертатись до невролога та психолога. Порушено нормальні зв`язки позивачки, крім того внаслідок нехтування управлінням прав, позивачка зазнала сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Через постійні переживання на роботі, позивачкою фактично було припинено написання дисертації на здобуття наукового ступеня «доктор філософії». Позивачка втратила будь-яку надію побудови кар`єри в органах ДКВС України та через таке відношення до неї, вимушена була повторно звільнитись.

Враховуючи все вищевикладене, позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.05.2022 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено проведення підготовчого судового засідання.

02.06.2022 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

02.06.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті.

01.07.2022 року позивачка подала до суду висновок експерта судової психіатричної експертизи №22-1771 від 30.06.2022 року, згідно якого ситуація, що досліджувалась, є психотравмувальною для ОСОБА_1 , підекпертній завданні страждання (моральна шкода); орієнтовний розмір суми компенсації моральних страждать, спричинених позивачці, становить 300 000,00 гривень.

01.07.2022 року позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні позивака та її представник ОСОБА_3 були присутні, просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні були присутні позов не визнали, та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 2015 року позивачка працювала та проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, на посадах юрисконсульта юридичної групи, начальника відділення соціально-психологічної служби, оперуповноваженого державної установи «Херсонський слідчий ізолятор». За вказаний проміжок часу позивачка отримала спеціальне звання лейтенант внутрішньої служби, неодноразово заохочувалась.

12 грудня 2017 року позивачку було призначено на посаду завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

25 червня 2018 року відповідно до наказу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, та пробації Міністерства юстиції № 125/ОС позивачці було присвоєно 6 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 2020 року № 48 «Про перейменування деяких територіальних органів Міністерства юстиції» Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції перейменовано в Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.,

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1252 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» було реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (пункт 1 постанови).

Згідно пункту 2 постанови правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, який реорганізується, визначено міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

В подальшому, Міністерством юстиції України 21 грудня 2020 року було винесено наказ № 4390/5, яким знову ж таки реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, та затверджено голову комісії з реорганізації.

На виконання вказаних вище актів, 06 січня 2021 року за № 4.1/223/Квш головою комісії з реорганізації було сформовано попередження про звільнення позивачки відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Зазначене попередження позивачкою отримано 06 січня 2021 року.

Судом встановлено, що позивачкою заява на звільнення не подавалась.

Судом встановлено, що 03 лютого 2021 року Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції прийнято наказ № 25 о/с «Про особовий склад», яким позивачку звільнено з посади завідувача сектору юридичного забезпечення 08 лютого 2021 року відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

Судом встановлено, що 08 лютого 2021 року голова комісії з реорганізації ОСОБА_2 повідомив позивачку про звільнення 08 лютого 2021 року. Будь-яких адекватних пояснень щодо підставності звільнення позивачці надано не було. Не зрозумілою була підстава її звільнення і у записі трудової книжки, де містилось посилання на п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», однак без конкретизації підстави та з посиланням на всі наявні законодавчо визначені підстави.

Дане звільнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, у позивачки погіршились відносини з оточуючими, позивачка тривалий час не могла організувати своє життя через несправедливе рішення щодо її звільнення, позивачка намагалась пропустити його через свідомість, з`ясувати дійсні причини та підстави звільнення, знайти пояснення такому рішенню, що кожного дня викликало занепокоєння. Поряд з цим було підірвано також і авторитет позивачки серед підлеглих співробітників у 23 підпорядкованих установах виконання покарань, що мало наслідком приниження честі, гідності та ділової репутації. В кінцевому результаті позивачка почала відчувати безпомічність перед життєвими труднощами, поєднаними з безперспективністю, апатію, виснаження. На фоні такої ситуації у позивачки погіршилось самопочуття та практично зник сон, позивачка почала приймати заспокійливі ліки та снодійне.

Судом встановлено, що у березні 2021 року позивачка звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом про поновлення на посаді.

При цьому, при зібранні документів для звернення до суду позивачкою було встановлено, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яке відповідно до ст. 19 Конституції України повинно було діяти на підставі та у відповідності до законодавства України, протягом всього періоду перебування на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення незаконно зменшувало посадовий оклад за займаною посадою, що загалом склало більше 120 000 грн. невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року було частково задоволено позов позивачки: визнано протиправними дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо зменшення посадового окладу згідно посади завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яку позивачка обіймала у період з 12.12.2017 року по 08.02.2021 року; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок позивачці заробітної плати за період з 12 грудня 2017 року по 08 лютого 2021 року, із розрахунку, що посада завідувача сектору юридичного забезпечення у період з 01 січня 2017 року по 01 січня 2020 року була прирівняна до 4 групи оплати праці, а з 01 січня 2020 року до підкатегорії «Б 1» схеми посадових окладів та провести виплату перерахованої заробітної плати без урахування податків та зборів; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплату позивачці недоотриманої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, соціально-побутового забезпечення та відпускних за період з 12 грудня 2017 року по 08 лютого 2021 року без урахування податків та зборів відповідно до висновків суду.

Тобто, судом було підтверджено факт протиправності дій Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо зменшення посадового окладу за займаною позивакою посадою протягом майже 3-х років.

В подальшому, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року, по справі № 540/776/21 позов було задоволено у повному обсязі: визнано протиправним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 03 лютого 2021 року № 25 о/с Про особовий склад в частині звільнення позивачки з посади завідувача сектору юридичного забезпечення; поновлено позивачку на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 09 лютого 2021 року; стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2021 року по 12 липня 2021 року включно у сумі 161 470 (сто шістдесят одна тисяча чотириста сімдесят) грн. 40 коп. з відрахуванням податків та зборів; стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь позиваки судові витрати в сумі 3380 (три тисячі триста вісімдесят) грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції підтвердив доводи позивачки щодо того, що наказ про звільнення містить лише посилання на пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу).

Судом у рішенні від 12 липня 2021 року встановлено, що посилання відповідача в наказі про звільнення на пункт 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної підстави для звільнення, лише з посиланням на норму закону породжує для позивачки негативні наслідки у виді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Також, судом встановлено, що навіть під нас судового розгляду представник Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції наполягав на наявності виключного права самостійно вирішувати питання щодо переведення співробітників за власним бажанням. Таким доводам управління також було надано оцінку судом, зокрема, у рішенні Херсонського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року та постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року, зазначено про те, що подібне тлумачення закону входить в протиріччя з верховенством права та засадами конституціоналізму. Адже, орган державної влади є носієм повноважень, а не прав, і за їх здійснення несе відповідальність. До того ж, принцип верховенства права вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду виконавчої влади.

Більш того, судом було з`ясовано, що за результатами реорганізації Південного міжрегіонального управління, скорочення чисельності і штату працівників не відбулося. При цьому, позивачці не було запропоновано будь-якої посади в реорганізованому органі. Наведене дає підстави для висновку про наявність інших обставин за яких було звільнено позивачку, аніж реорганізація Південного міжрегіонального управління. Разом з цим, за час проходження державної служби позивачка не притягувалась до дисциплінарної відповідальності та не мала негативних відгуків відносно виконаної роботи .

Разом з тим, у спірних правовідносинах, на думку суду, відповідач як суб`єкт призначення не навів жодного обґрунтування як підстави для звільнення позивачки та не прийняття рішення про її переведення до реорганізованого органу. Так, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачає, зокрема, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Надання за цим Законом можливості керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у цьому органі (за наявності) кореспондує обов`язок суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та у свою чергу мотивувати рішення про звільнення працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип правової визначеності. Однак відповідач ні в наказі про звільнення з посади, ні при розгляді цього публічно-правового спору не довів неможливості продовження позивачкою державної служби у реорганізованому органі

Враховуючи наведене вище, суд вказав, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений Конституцією та законом, а оскаржуваний наказ прийнято в порушення Конституційних прав позивачки.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із викладеного вбачається, що в рамках справи № 540/776/21 Херсонським окружним адміністративним судом та П`ятим апеляційним адміністративним судом було встановлено те, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не змогло визначити причину та підставу звільнення позиваки із займаної посади, що породило для неї негативні наслідки у виді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення; існували інші обставини за яких позивачку було звільнено, аніж реорганізація Південного міжрегіонального управління; Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в ході судового розгляду не навело жодних обґрунтувань як підстави для звільнення позивачки та не переведення до реорганізованого органу; позиція керівного складу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо наявності у останніх виключного права самостійно вирішувати питання переведення співробітників входить в протиріччя з верховенством права.

Після ухвалення такого рішення позивачку мало було б бути поновлено у всіх попередніх правах та отримавши таке рішення позивачка була переконана у відновленні справедливості та навіть відчувала піднесення. Однак, у такому стані вона перебувала не більше одного дня та відразу ж отримала розчарування.

Так, на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року наказом від 13 липня 2021 року № 69/ОС позивачку поновлено на посаді на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 09 лютого 2021 року.

Після виходу на роботу 14 липня 2021 року позивачку не було допущено до адміністративної будівлі Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, не допущено до службового приміщення, яке було закріплено за сектором юридичного забезпечення (каб. 307) та не надавався допуск до матеріалів судових справ, листування сектору, архіву та загалом, не надано можливості виконувати функціональні обов`язки, визначенні Положенням про сектор юридичного забезпечення та посадовою інструкцією, що є перешкоджанням у реалізації повноважень як посадової особи.

Більш того, комісією з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в порушення свого ж наказу від 13 липня 2021 року не було визначено позивачці робочого місця та службового кабінету. В той час як інші співробітники цього ж управління в повній мірі мали можливість реалізувати зазначені позивачкою права та мали право входу до приміщень управління. Лише після подання службової записки щодо усунення порушення прав, комісія з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції виділила позивачці приміщення. Також, позивачку не було допущено до виконання службових обов`язків.

Також, у липні 2021 року, після поновлення на посаді, позивачці не було виплачено заробітку плату. У подальшому позивачку було повністю позбавлено премії та всіх надбавок, позивачці не виплачуватись відпускні та лікарняні, відмовлено у присвоєння чергового рангу. Не дивлячись на те, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року встановлено факт незаконного зменшення посадового окладу за займаною позивачкою посадою, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань продовжувало незаконні дії та встановило посадовий оклад, який не відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що у липні 2021 року, позивачку повторно з тих же підстав було попереджено про наступне звільнення, без зазначення конкретної підстави та причини.

Після отримання повторного повідомлення про звільнення позивачка втратила будь-яку надію на справедливість та можливість побудови кар`єри в системі органів ДКВС України.

Судом встановлено, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року було задоволено новий позов ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо присвоєння завідувачу сектору юридичного забезпечення чергового 5 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вчинити дії щодо присвоєння завідувачу сектору юридичного забезпечення чергового 5 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби та внести відповідний запис до трудової книжки і особової справи; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплати завідувачу сектору юридичного забезпечення надбавку до заробітної плати за 5 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з дня присвоєння їй такого рангу; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) грн.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки судові виграти, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що внаслідок протиправних дій Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було порушено стан душевної рівноваги позивачки, для відновлення якого позивачки була вимушена докласти додаткових зусиль, звертатись до невролога та психолога. Порушено нормальні зв`язки позивачки, крім того внаслідок нехтування управлінням прав, позивачка зазнала сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Через постійні переживання на роботі, позивачкою фактично було припинено написання дисертації на здобуття наукового ступеня «доктор філософії». Позивачка втратила будь-яку надію побудови кар`єри в органах ДКВС України та через таке відношення до неї вимушена була повторно звільнитись.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29579, іт 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд зазначає, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин,

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб.

За змістом ст.ст. 23 та 1167 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інщих негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При цьому, діючим законодавством України не визначено будь-якої певної шкали для визначення розміру складових моральної шкоди (глибина моральних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого тощо).

Судом досліджено висновок експерта судової психіатричної експертизи №22-1771 від 30.06.2022 року, яким встановлено можливий орієнтовний розмір грошової компенсації позивачці за завдані страждання у розмірі300 000,00 гривень, та зроблено наступні висновки.

Згідно ч. ч. ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд роз`яснює, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, суд, керуючись ст. 23 ЦК України, принципами розумності та справедливості, самостійно визначає розмір моральної шкоди, з власних оціночних понять щодо достатності та обґрунтованості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з огляду на глибину фізичних та душевних страждань завданих позивачці, позбавлення її можливості реалізації своїх здібностей, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом встановлено, що в даному випадку протиправність бездіяльності Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції підтверджені в судовому порядку численним рішеннями Херсонського окружного адміністративного суду. Протиправні дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції потягли за собою несвоєчасну виплату відповідних сум заробітної плати, несвоєчасне присвоєння чергового рангу державного службовця та незаконне звільнення із займаної посади.

Суд, оцінивши обставин справи, встановив, що дії (рішення, бездіяльність) відповідача мали негативний вплив, викликав негативні емоції позивачки рівня страждання, встановив причинно-наслідковий зв`язок та визначив співмірність розміру відшкодування у розмірі 100000,00 гривень із спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті ІЗ, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку часткове задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що право позивачки бути захищено у такий спосіб, що відповідає змісту права, зокрема в постанові від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволенні позову на відповідача.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись ст. ст. 19, 56, 124 Конституції України, ст. ст.. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.. 4, 76-83, 82, 95, 102, 110, 128-131, 133, 141, 208, 211, 223, 247, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (адреса реєстрації: 65017, місто Одеса, вулиця Люстдорфська дорога, будинок 9) про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (ЄРДПОУ: 40867311, адреса реєстрації: 65017, місто Одеса, вулиця Люстдорфська дорога, будинок 9) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у сумі 100 000,00 (сто тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (ЄРДПОУ: 40867311, адреса реєстрації: 65017, місто Одеса, вулиця Люстдорфська дорога, будинок 9) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1000,00 (однієї тисячі) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 13.07.2022 року.

Суддя: І.А. Бобуйок