УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2022 року

м. Київ

справа № 450/1615/18

провадження № 61-4371ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - керівник Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у справі за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання укладеним договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року керівник Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання укладеним договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова та стягнення грошових коштів.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано укладеним з дня набрання рішенням суду законної сили договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради у запропонованій позивачем редакції.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 201 019,66 грн пайової участі на розвиток інфраструктури міста Львова.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 4 777,29 грн у відшкодування судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в частині визнання укладеним договору про пайову участь скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в частині стягнення грошових коштів змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в частині стягнення судових витрат скасовано.

Стягнено ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівської місцевої прокуратури № 2 по 753,82 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись з рішенням Залізничного районного суду міста Львова

від 12 жовтня 2020 року та постановою Львівського апеляційного суду

від 15 лютого 2022 року, ОСОБА_4 11 травня 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, обґрунтоване отриманням копії постанови Львівського апеляційного суду 27 квітня 2022 року.На підтвердження зазначеного заявником додано копію конверта, в якому апеляційним судом направлено копію оскаржуваної постанови.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_4 строку на касаційне оскарженнярішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, оскільки касаційна скарга поданазаявником протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваного судового рішення.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, у постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/14195/18, від 24 березня 2021 року у справі № 910/6996/19, від 23 березня 2021 року у справі № 904/454/18, від 4 лютого 2021 року у справі № 904/2468/19, від 13 січня 2021 року у справі № 922/267/20, від 30 вересня 2020 року

у справі № 904/4442/19, від 30 липня 2020 року у справі № 909/1143/19

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, ОСОБА_4 вказує, що відповідачі не повинні залучатися до участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, оскільки загальна площа будинку складає 602,20 кв.м, проте на одного замовника будівництва площа забудови складає лише 150,55 кв.м, що не перевищує 300 кв.м.

Також заявник стверджує, що позивачем порушено вимоги частини п`ятої

статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» та незаконно проведено розрахунок пайового внеску на розвиток інфраструктури міста Львова. Так, заявник вказує, що розрахунок проведено не за кошторисною вартістю будівництва, вказаною у декларації, а за показником опосередкованої вартості спорудження житла.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання договору укладеним та змінено в частині стягнення грошових коштів.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Залізничний районний суд міста Львова виходив з того, що, ухиляючись від укладення договору про пайову участь, відповідачі порушують зобов`язання, передбачене законодавством. Суд вказав, що невиконання зобов`язання не звільняє відповідачів від обов`язку укласти договір про пайову участь.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт порушення прав та інтересів територіальної громади міста Львова щодо отримання коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова.

За таких обставин Залізничний районний суд міста Львова вважав, що наявні правові підстави для визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова та солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 201 019,66 грн пайової участі на розвиток інфраструктури міста Львова.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання укладеним договору про пайову участь, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Львівський апеляційний суд погодися з висновком суду першої інстанції про доведення позивачем факту невиконання відповідачами обов`язку щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Львова.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що Залізничний районний суд міста Львова не врахував скасування статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на час ухвалення судового рішення, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд не наділений повноваженнями визнавати укладеним договір про пайову участь з дня набрання рішенням суду законної сили, тому така позовна вимога не підлягає задоволенню.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про солідарне стягнення з відповідачів 201 019,66 грн пайової участі на розвиток інфраструктури міста Львова, суд апеляційної інстанції виходив з того, що замовник будівництва, який без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Львівський апеляційний суд вважав, що саме такий спосіб захисту є ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

За таких обставин апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в цій частині, виклавши його мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Львівським апеляційним судом враховано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що 11 квітня 2014 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області зареєстровано декларацію № ЛВ40 про початок виконання будівельних робіт на чотириквартирний житловий будинок зі знесенням існуючого житлового будинку на АДРЕСА_1 . Замовниками є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26 травня 2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області зареєстровано декларацію № ЛВ71 про готовність об`єкта до експлуатації (будівництво чотириквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючого житлового будинку).

Об`єкт знаходиться на АДРЕСА_1 та складається з чотирьох квартир; площа забудови 613,7 кв.м.

З Листа Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

від 16 листопада 2017 року судами попередніх інстанцій встановлено, що замовники будівництва чотириквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в департамент економічного розвитку щодо укладення договору про пайову участь не зверталися.

На 15 листопада 2017 року договір про пайову участь не укладено, пайовий внесок не сплачено, від сплати пайового внеску замовників не звільнено.

Крім того, встановлено, що на 10 травня 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зверталися в департамент економічного розвитку щодо проведення розрахунку пайового внеску та укладення договору про пайову участь при будівництві чотириквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , розрахунок не проводився, договір не укладався.

Також судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що Положенням про пайову участь (внесок) замовників у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова, затвердженим ухвалою Львівської міської ради № 2779 від 9 липня 2009 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 3 квітня 2008 року № 1697» (далі - Положення), визначено, що пайова участь (внесок) - це зобов`язання замовника відрахувати до міського бюджету кошти на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста у сумі і у порядку, що передбачені чинним законодавством та цим Положенням.

Положенням визначено, що уповноваженим виконавчим органом міської ради щодо розрахунку пайових внесків і укладення договорів із замовниками про пайову участь є департамент економічної політики. Міському голові, міській раді, виконавчому комітету, іншим виконавчим органам міської ради, комунальним підприємствам та організаціям забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів, крім пайового внеску замовника, розрахованого згідно з вимогами цього Положення.

Департамент економічної політики проводить розрахунок пайового внеску відповідно до Методики розрахунку розміру пайового внеску замовників у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова (додаток 1 до Положення).

Положенням визначено, що підставою для проведення розрахунку пайового внеску та укладення із замовником договору про пайову участь є отримання департаментом економічної політики звернення замовника з поданням таких документів: 1) документів, що підтверджують право замовника на проектування та будівництво (реконструкцію) об`єкта; 2) погодженого проекту будівництва (реконструкції).

Протягом десяти робочих днів з часу отримання документів, вказаних

у пункті 2.4 цього Положення, департамент економічної політики здійснює розрахунок розміру пайового внеску. Департамент економічної політики укладає із замовником договір про пайову участь до одержання дозволу на виконання будівельних робіт, але не пізніше 15-ти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника щодо його укладення. На підставі підписаного договору про пайову участь замовник вносить суму внеску єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається у договорі про пайову участь. Граничний термін сплати пайового внеску не повинен перевищувати одного місяця після прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію. Пайовий внесок розміром до 30 000 грн включно сплачується замовником одноразово, більше 30 000 грн - може розтерміновуватися департаментом економічної політики у разі відповідного звернення замовника та з врахуванням його пропозицій. При розтермінуванні сплати замовником пайового внеску перший внесок не повинен перевищувати 50 000 грн. У разі недотримання замовником терміну сплати пайового внеску, визначеного договором про пайову участь: 1) замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на цей період, від суми коштів, що підлягають перерахуванню; 2) розмір несплаченої частки пайового внеску замовника коригується на індекс інфляції від дати його розрахунку. До часу повної сплати замовником пайового внеску, визначеного умовами відповідного договору про пайову участь, забороняється затверджувати наказ управління комунальної власності або подавати на розгляд виконавчого комітету рішення про оформлення свідоцтва на право власності на об`єкт нерухомого майна крім випадків, передбачених Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва».

Також судами встановлено, що відповідно до пункту 2.1. Порядку розрахунку і сплати пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, уповноваженим виконавчим органом міської ради щодо розрахунку пайових внесків і укладення договорів із замовниками про пайову участь є Департамент економічної політики.

Пунктом 1.2. Методики розрахунку розміру пайового внеску замовників у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова передбачено, що загальна вартість будівництва об`єкта містобудування для визначення розміру пайового внеску розраховується за діючими на період здійснення розрахунку показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіоні, що затверджуються щоквартально центральним органом виконавчої влади з питань містобудування та архітектури.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради у проекті договору пайового внеску визначено його розмір, зокрема, у відповідності до ухвали Львівської міської ради від 3 квітня 2008 року № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова» (зі змінами).

Відповідно до показників опосередкованої вартості спорудження житла у Львівській області на 1 жовтня 2017 року (з урахуванням вимог наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2017 року № 291) розмір пайового внеску, який мають сплатити відповідачі, складає 201 019,66 грн.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у цій же редакції пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (частина п`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною дев`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у цій же редакції визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Проаналізувавши норми законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. За таких обставин укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту було обов`язковим. Відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не припиняє зобов`язання забудовника сплатити визначені суми.

1 січня 2020 року набрали чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 1 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 1 січня 2020 року.

За таких обставин Львівський апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання укладеним договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова, оскільки задоволення такої вимоги і встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору за відсутності на час розгляду справи норми статті Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва об`єкта укласти вказаний договір, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідачів 201 019,66 грн пайової участі на розвиток інфраструктури міста Львова, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку з відмовою забудовника від укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

За таких обставин апеляційний суд вказав, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Вказаний висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що замовник будівництва (відповідач), який без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Саме такий спосіб захисту є ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції, змінивши рішення суду першої інстанції і виклавши його мотивувальну частину у редакції оскаржуваної постанови, дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 201 019,66 грн пайової участі на розвиток інфраструктури міста Львова.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, відхиляються касаційним судом, оскільки Львівським апеляційним судом вказаний правовий висновок застосовано.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними із правовідносинами у справі № 450/1615/18.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/14195/18, від 24 березня 2021 року у справі № 910/6996/19, від 23 березня 2021 року у справі № 904/454/18, від 4 лютого 2021 року у справі № 904/2468/19, від 13 січня 2021 року у справі № 922/267/20, від 30 вересня 2020 року у справі № 904/4442/19, від 30 липня 2020 року у справі № 909/1143/19, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

У вказаних постановах зазначено, що на час розгляду справи судом відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури відповідного міста. Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд не наділений повноваженнями визнавати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена, що відповідає статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Таким чином касаційний суд зробив висновок про те, що звернення до суду з вимогою про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту за встановлених у вказаних справах судами фактичних обставин не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Оскаржувана постанова Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, якою скасовано рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання укладеним договору про пайову участь, відповідає вказаному висновку Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем порушено вимоги частини п`ятої

статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та незаконно проведено розрахунок пайового внеску на розвиток інфраструктури міста Львова, оскільки розрахунок проведено не за кошторисною вартістю будівництва, вказаною у декларації, а за показником опосередкованої вартості спорудження житла, також відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Департаментом економічної політики проведено розрахунок пайового внеску відповідно до Методики розрахунку розміру пайового внеску замовників у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова.

Заявником належним чином не спростовано, в чому полягає невідповідність здійсненого позивачем розрахунку пайового внеску, відповідні доводи належним чином не обґрунтовані.

Доводи ОСОБА_4 про те, що відповідачі не повинні залучатися до участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, оскільки загальна площа будинку складає 602,20 кв.м, проте на одного замовника будівництва площа забудови складає лише 150,55 кв.м, що не перевищує 300 кв.м, також відхиляються касаційним судом, оскільки зводяться до неправильного тлумачення заявником норм законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду міста Львова

від 12 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції в частині визнання укладеним договору про пайову участь скасовано, а в частині стягнення грошових коштів змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 рокуу цій справі.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду міста Львова

від 12 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у справі за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання укладеним договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова та стягнення грошових коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук