П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Київ

Справа № 363/3664/21

Провадження: № 22-ц/824/8724/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

у с т а н о в и в:

У серпні2022 року ОСОБА_2 звернуласьдо суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим,що у неї та відповідача є спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач з квітня 2017 року виїхав за кордон та не приймає участі в утриманні дитини, не надає необхідної матеріальної допомоги, а тому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від його доходу, починаючи стягнення з 01 квітня 2017 року, щомісячно.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року позов ОСОБА_2 про стягнення аліментівзадоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 серпня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині визначення розміру аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/8 частини від усіх його доходів, щомісячно, починаючи з 28 серпня 2021 року.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що стягнення з нього аліментів у визначеному судом розмірі повністю порушує принцип справедливості та пропорційності витрат на утримання дитини, оскільки покладає лише на нього весь тягар утримання сина. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дохід позивачки є значно меншим, що унеможливлює сплату нею коштів на утримання сина, у такому ж розмірі, який повинен сплачувати він, батько. Більш того, розмір аліментів у розмірі 1/8 частки від усіх його доходів майже в три рази перевищує гарантований прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Окрім того, позивачкою не доведено та аргументовано заявлений до стягнення розмір аліментів. Вказав, що суд першої інстанції не надав оцінки й тим обставинам, що на його, відповідача, утриманні перебуває його непрацююча дружина, яка є громадянкою іншої країни, та її малолітній син, а також його непрацездатні батьки. При цьому, зауважив, що його матір є інвалідом 2 групи. Також, судом не надано оцінки тому факту, що у нього відсутнє будь-яке нерухоме майно, в той час коли у позивачки є у власності частина квартири у м. Вишгород та дві земельних ділянки, які були придбані під час їхнього з позивачкою шлюбу.

13 та 21 липня 2022 року Київським апеляційним судом відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, відповідно.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що вона також отримує регулярний дохід та утримує сина. Визначений судом першої інстанції розмір аліментів повністю узгоджується із положеннями СК України та не перевищує їх максимального розміру. Відмітила й про те, що нова дружина відповідача зареєстрована в Єдиному Державному реєстрі як ФОП, а доводи про утримання відповідачем її малолітнього сина взагалі нічим не підтверджені. Вказала і про те, що батьки відповідача, не зважаючи на пенсійний вік та наявність у матері 2 групи інвалідності, на теперішній час є працевлаштованими та продовжують працювати. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 27.04.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем, а тому, ураховуючи його вік та працездатність, суд стягув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення саме з дня звернення до суду, тобто з 28.08.2021 року. Суд вважав, що такий розмір аліментів на утримання дитини щомісяця є обґрунтованим та доцільним.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Увипадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до икладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини,

що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста

статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається із матеріалів справи та визнається відповідачем, щомісячний дохід ОСОБА_1 складає понад 50 000 грн.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків позивачки ОСОБА_2 , витребуваних судом апеляційної інстанції за клопотанням відповідача, середньомісячна заробітна плата позивачки складає 13 128 грн.

Визначаючи частку заробітку (доходу) батька дитини - ОСОБА_1 , яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд першої інстанції, урахувавши стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що відповідач є працездатною особою, працює, має стабільний дохід, будь-яких відомостей щодо наявності у нього захворювань, які б впливали на її працездатність, наявності у нього на утриманні інших непрацездатних осіб суду не надано, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідачки, але не менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом першої інстанції обставин у справі, колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Отже, відповідач помилково ототожнює рівність обов`язків батьків щодо утримання та виховання дитини з визначенням розміру аліментів на рівні з сумою коштів, які витрачаються на дитину тим з батьків, з ким проживає дитина.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Окрім того, слід відмітити, що положення статті 182 СК України, які визначають обставини, яким керується при визначенні розміру аліментів, не містять вказівок щодо визначення такого розміру, виходячи із доходу матері або батька, з яким проживає дитина, та/або того, що такий розмір повинен відповідати сумі коштів, яку один з цих батьків витрачає на утримання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («HUNTv. UKRAINE», № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 7 грудня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з нього аліментів у визначеному судом розмірі повністю порушує принцип рівності, справедливості та пропорційності.

Більше того, положення статті 183 СК України не передбачають обов`язку суду при визначені розміру аліментів досліджувати наявність у стягувача аліментів рухомого чи нерухомого майна, а також обставини набуття такого майна колишнім подружжям, а тому посилання ОСОБА_1 на наявність у позивачки права власності на частину квартири та дві земельних ділянки не заслуговують на увагу. Судом ураховано матеріальний стан платника аліментів, а матеріали справи не містять належних доказів матеріального становища відповідача, які б свідчили про те, що останній не має можливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом першої інстанції, а саме 1/4 частини від усіх видів доходів, а тому такі доводи скаржника не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

У контексті наведено, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що частина 11 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач також посилався на те, що на його утриманні перебуває непрацююча дружина від іншого шлюбу, її малолітня дитина, а також батьки, на підтвердження чого долучив до скарги копії паспорта дружини, свідоцтв про шлюб та народження дитини, а також довідку щодо призупинення дії трудового договору батька.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як убачається із матеріалів справи, відповідач скористався своїм правом на подання відповідних доказів, долучивши їх до відзиву на позовну заяву, а тому колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, що зазначені вище.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що на його утриманні перебуває дружина та її малолітній син.

Не приймаються до уваги колегії суддів й доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів проігноровано факт перебування на його утриманні батьків, оскільки відповідачем до суду першої інстанції таких доказів надано не було. Наявні в матеріалах справи пенсійні посвідчення батьків відповідача не можуть вважатися належними доказами на підтвердження факту їх перебування на матеріальному утриманні відповідача, а свідчать лише про те, що вони отримують відповідне матеріальне забезпечення від держави. Більш того, матеріали справи свідчать, що батьки відповідача, в тому числі матір яка має 2 групу інвалідності, будучи пенсіонерами, продовжують працювати, а саме, мати ОСОБА_4 працює викладачем хореографії, а батько ОСОБА_5 водієм трамваю.

Колегія суддів відмічає, що відповідач не відмовлявся сплачувати аліменти на утримання дитини, є працездатним, отримує стабільний та достатній дохід, про що сам зазначив як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, тобто, його стан здоров`я не перешкоджає йому створювати належні умови для виховання та розвитку сина, а також матеріально його забезпечувати.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку в частині щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішенняОболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура