КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/448/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Комаревцевої В.Л. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Анастасія Сергіївна, про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, усунення спадкоємця від права на спадкування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно за законом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила встановити факт ухилення ОСОБА_3 від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , усунути спадкоємця ОСОБА_3 від права на спадкування майна, що залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом - квартиру АДРЕСА_1 , транспортний засіб автомобіль SuzukiGrandVitaraд.н.з. НОМЕР_1 , визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 листопада 2019 року, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., в частині зазначення розміру спадщини Ѕ частки спадкоємцю ОСОБА_3 .

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 у віці 23 років, після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з автомобіля SuzukiGrandVitaraд.н.з. НОМЕР_1 та квартири за адресою АДРЕСА_1 . До приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. з заявами про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті сина, звернулися: 24 травня 2019 року - відповідач ОСОБА_3 , 11 червня 2019 року - позивач ОСОБА_1 , і 25 листопада 2019 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому спадкоємцями вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Зазначала, що квартира і транспортний засіб є спільним майном, нажитим нею разом з сином ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , її теперішнім чоловіком ОСОБА_5 та її матір`ю ОСОБА_6 . Право власності на вказане майно було зареєстроване на покійного сина тому, що позивач, її теперішній чоловік та мати хотіли забезпечити сину гідні умови проживання. Відповідач не приймав участі у придбанні вказаної квартири. Як батько спадкодавця, він зобов`язаний був утримувати сина згідно з нормами СК України, однак, незважаючи на встановлені законодавством обов`язки щодо утримання батьком сина, яких син потребував свого часу, свідоме невиконання таких обов`язків відповідачем - ненадання матеріальної допомоги, коли син потребував її, а позивач як мати не спроможна була забезпечити в повній мірі потреби сина, є підставою для встановлення факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та усунення його від права на спадкування майна.

Вказувала, що за час перебування в шлюбі та після розлучення відповідач як батько не займався вихованням сина в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, не піклувався про здоров`я сина, його розвиток, не забезпечував здобуття дитиною освіти, не готував його до самостійного життя. Відповідач розумів та усвідомлював свій обов`язок щодо надання допомоги спадкодавцю, розумів її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, мав наявність можливості для цього, однак свідомо ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо виховання та розвитку дитини. Позивач, її чоловік та баба спадкодавця неспроможні були в повній мірі виконувати свої обов`язки щодо утримання спадкодавця та намагалися в повній мірі здійснювати оплати за навчання, стажування, проживання, оплату комунальних платежів за житло, ремонт та технічне обслуговування автомобіля, забезпечення одягом, продуктами харчування, засобами зв`язку, навчальною літературою, поїздками за кордон, лікування, відпочинок спадкодавця, однак для спадкодавця цього було недостатньо, він потребував підтримку та допомогу від свого батька ОСОБА_3 , однак її не отримував.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила обставини справи, зазначені в позовній заяві.

Вважала, що суд першої інстанції не звернув увагу на обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги щодо встановлення факту ухилення відповідачем від обов`язку щодо утримання спадкодавця, оскільки суд першої інстанції не визначився з предметом спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимога про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця фактично розглянута не була, судом надано невірну оцінку доказам, наданим на підтвердження обставин, пов`язаних з утриманням дитини та ухилення батька (відповідача) від виконання свого батьківського обов`язку утримувати сина (спадкодавця) як до повноліття, так і в період навчання після досягнення останнім повноліття.

Так, позивачем доведено, що утриманням спадкодавця займалася мати ОСОБА_1 , бабуся ОСОБА_6 та вітчим ОСОБА_5 , що підтверджено показами свідків і численними доказами в матеріалах справи, водночас відповідачем жодних допустимих та належних доказів на підтвердження участі в утриманні спадкоємця взагалі не надано. З вересня 2002 року по червень 2013 року ОСОБА_4 навчався в гімназії, з вересня 2006 року по червень 2013 року - в школі мистецтв, в липні 2009 року проходив мовне стажування з англійської мови у Великобританії, в серпні 2010 року проходив мовне стажування в США, з вересня 2013 року по червень 2018 року навчався з Київському національному університеті ім. Т.Шевченка, з вересня 2016 року по серпень 2017 року навчався в університеті держави Кувейт, в період з вересня 2016 року по серпень 2017 року проходив мовне стажування з арабської мови та дипломатичне стажування в державі Кувейт, з січня по лютий 2018 року проходив переддипломну практику в ДП «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес». Позивач, виконуючи свої обов`язки щодо утримання спадкодавця, регулярно здійснювала грошові перекази на розрахунковий рахунок спадкодавця, здійснювала оплату за навчання, вітчим та баба ОСОБА_4 також здійснювали грошові перекази, що підтверджується банківськими квитанціями.

Посилалася на положення ст. 150, 155 СК України, ст. 1261, 1224 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», правові висновки Верховного Суду.

Вказувала, що відповідач ухилився від утримання спадкодавця, про що нею були надані документальні докази, а саме квитанції, угоди, довідки комунальних служб, свідчення свідків, яким суд дав необ`єктивну та упереджену оцінку. Зазначивши, що свідки є родичами та їх покази не підтверджуються документально, суд першої інстанції не посилається на обставини, які дають підстави вважати, що ці свідчення є недостовірними, такими, що не відповідають дійсності. Не надано оцінку показам свідка ОСОБА_7 , який є близьким родичем відповідача.

Зазначала, що судом в порушення строків подання доказів на стадії дебатів були прийняті докази, надані відповідачем, а саме довідка ПФУ про те, що відповідач є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІ групи та відомості про відкрите кримінальне провадження.

Зазначала, що судом фактично покладено в основу рішення пояснення сторін та зроблено нелогічний та хибний висновок, що оскільки спадкодавець спілкувався з батьком, то батько надавав синові допомогу, тобто утримував його.

Вважала суперечливими висновки суду першої інстанції про наявність спору між колишнім подружжям щодо майна померлого ОСОБА_4 , в зв`язку з чим суд не бере до уваги особисті пояснення сторін щодо предмету спору.

Вказувала, що суд першої інстанції в рішенні також посилається на те, що позивач не зверталася до відповідача за матеріальною допомогою для забезпечення потреб спадкодавця, але ця обставина сама по собі не дає підстав для відмови в позові.

Вважала безпідставними посилання суду на те, що відповідач отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки судом не зазначено, що саме підтверджується цією обставиною і як вона спростовує надані позивачем докази.

Враховуючи вищевикладене, судом не було зазначено відхилені докази та мотиви їх відхилення.

Зазначала про допущення порушення судом норм процесуального права, зокрема в порушення вимог ст. 189, 200 ЦПК України суд не постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, не з`ясовував думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті, і оскаржуване рішення було винесено на стадії підготовчого провадження. Судом першої інстанції не було проголошено оскаржуване рішення суду і лише 07 жовтня 2021 року представник позивача отримав на власну електронну адресу повний текст копії рішення, яке не було підписано головуючим суддею та у електронному листі відсутній електронний цифровий підпис відправника.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, усунення спадкоємця від права на спадкування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно за законом, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт ухилення відповідача від надання допомоги своєму сину, а надані суду письмові докази та покази свідків не доводять факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та не підтверджують заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 19 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 23 т. 1).

24 травня 2019 року ОСОБА_3 , і 11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. з заявами про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 (а. с. 59, 63 т. 1).

25 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , згідно якого спадкоємцями ОСОБА_4 є його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках, спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з транспортного засобу SuzukiGrandVitaraд.н.з. НОМЕР_1 (а. с. 69 т. 1).

На а. с. 24 т. 2 знаходиться копія довідки гімназії «Діалог» від 14 вересня 2021 року № 257 про те, що ОСОБА_4 дійсно навчався в гімназії з 01 вересня 2006 року по 01 червня 2013 року.

На а. с. 24 - 28 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2013 року, на підставі якого ОСОБА_4 придбав у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 та згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, був зареєстрований за цією адресою з 27 вересня 2013 року по 16 липня 2019 року (а. с. 45 т. 1).

На а. с. 30 - 33 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу транспортного засобу № S/2 013/12/11/2, на підставі якого ОСОБА_4 придбав у власність автомобіль SuzukiGrandVitara.

На а. с. 78 - 80 т. 1 знаходяться копії замовлень-нарядів на обслуговування транспортного засобу SuzukiGrandVitara.

На а. с. 81 т. 1 знаходиться копія дублікату квитанції від 27 серпня 2018 року, відправник ОСОБА_5 , призначення платежу «Плата за навчання ОСОБА_4 , 1 курс, міжнародні економічні відносини», в сумі 35820 грн.

На а. с. 82 - 86 т. 1 знаходиться копія довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 21 вересня 2020 року, видана ОСОБА_5 про здійснення ним комунальних платежів в 2016 - 2019 роках за квартиру АДРЕСА_1 .

На а. с. 90 - 120, 123 т. 1 знаходяться копії дублікатів квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» за період 2017 - 2019 роки, відправники грошових переказів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , одержувач ОСОБА_4 .

На а. с. 121 т. 1 знаходяться копії дублікатів квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 27 березня 2018 року, відправник ОСОБА_1 , з призначенням «доплата за турпакет ОАЕ для ОСОБА_1 , ОСОБА_4 » в розмірі 31855 грн., та від 02 листопада 2019 року, відправник ОСОБА_1 , отримувач Київський національний університет ім. Т.Шевченка, призначення - плата за навчання ОСОБА_4 в розмірі 6410 грн.

На а. с. 122 т. 1 знаходиться копія дублікату квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 02 листопада 2019 року, відправник ОСОБА_1 , з призначенням «за навчання ОСОБА_4 », в розмірі 1227,51 грн.

На а. с. 124 т. 1 знаходиться копія дублікату квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 23 серпня 2018 року, відправник ОСОБА_5 , отримувач Київський національний університет ім. Т.Шевченка, призначення - плата за навчання ОСОБА_4 в розмірі 66800 грн.

На а. с. 125 т. 1 знаходиться чеку АТ КБ «ПриватБанк» від 25 грудня 2016 року з рахунку ОСОБА_6 на суму 5626,40 грн. та копія виписки АТ КБ «ПриватБанк» на суму 5738,40 грн.

На а. с. 126 - 136, 145 - 148, 154, 160 - 164 т. 1 знаходяться копії дублікатів квитанції за оплату житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , які сплачувалися в 2017 - 2020 роках, платники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На а. с. 211 т. 1 знаходиться копія договору-замовлення від 04 березня 2019 року, укладеного ОСОБА_3 з ритуальною службою СКП «Спецкомбінат ПКПО», на організацію та проведення поховання померлого ОСОБА_4 , на суму 8684,74 грн.

На а. с. 213 - 214 т. 1 знаходиться копія квитанції від 17 липня 2019 року ПП ОСОБА_10 про прийняття від ОСОБА_3 126665 грн. та від 18 січня 2020 року на суму 123360 грн. за виготовлення та встановлення пам`ятника.

На а. с. 216 т. 1 знаходиться копія пенсійного посвідчення ОСОБА_3 по інвалідності 2 групи, виданого 02 жовтня 2018 року довічно.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом були допитані свідки за клопотанням позивача: ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача, ОСОБА_11 , яка була класним керівником ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , яка була подругою ОСОБА_4 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - сусіди сім`ї позивача, ОСОБА_15 - співробітниця баби ОСОБА_4 , ОСОБА_16 - брат позивача, ОСОБА_17 - дружина брата матері позивача, ОСОБА_18 - дружина брата позивача, а також свідок за клопотанням відповідача - ОСОБА_7 , який є батьком відповідача.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ст. 198, 199 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Зазначене роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та підтримується правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не було доведено факт ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, що в силу ст. 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги щодо встановлення факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, що вимога про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку утримувати спадкодавця фактично розглянута не була і що наданим позивачем доказам на підтвердження цих обставин суд дав невірну оцінку.

Так, позивачем надано копії банківських квитанцій, з яких вбачається факт здійснення позивачем ОСОБА_1 , а також її чоловіком ОСОБА_5 та матір`ю позивача ОСОБА_6 грошових переказів на розрахунковий рахунок спадкодавця ОСОБА_4 , оплата його навчання, оплата комунальних послуг за житло, в якому він проживав, оплата туристичних послуг і технічного обслуговування його автомобіля.

Разом із тим, судом першої інстанції правильно встановлено, і з цими висновками погоджується апеляційний суд, що надані докази у їх сукупності підтверджують обставини матеріального забезпечення позивачем та іншими особами ОСОБА_4 , однак жодним чином не доводять факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач зверталася до відповідача за матеріальною допомогою для забезпечення потреб спадкодавця, а відповідач свідомо ухилявся від надання такої допомоги, і доводами апеляційної скарги цих обставин не спростовано.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що позивачем не надано доказів звернення самого ОСОБА_4 за матеріальною допомогою, необхідною для його існування, до відповідача ОСОБА_3 , від надання якої останній би свідомо ухилявся, та в зв`язку з цим відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 було недостатньо утримання від матері, вітчима і баби, він потребував підтримки і допомоги від свого батька, однак не отримував її.

Крім того, судом першої інстанції надано детальну оцінку показанням свідків.

Враховуючи, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, а свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 зі сторони позивача є її родичами, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції оцінив показання цих свідків критично, не посилаючись на обставини, які дають підстави вважати їх свідчення недостовірними.

Апеляційний суд приймає до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, що частина свідків, допитаних за клопотанням позивача, дали покази з її слів, і не стверджували про категоричну відмову батька брати участь в матеріальному забезпеченні сина, натомість, допитаний за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_7 надав протилежні за змістом покази про надання відповідачем матеріальної допомоги ОСОБА_4 , що також було встановлено в рішенні суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції в порушення норм ЦПК України не надано оцінку показам свідка ОСОБА_7 .

З урахуванням взаємовиключних показань свідків, допитаних за клопотаннями обох сторін, показання свідків у їх сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме ухилення ОСОБА_3 від обов`язку утримання ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги, що свідками було підтверджено ті обставини, що з моменту розлучення сторін спадкодавець ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю ОСОБА_1 , не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність позову та відхиляються апеляційним судом, оскільки дані обставини самі по собі не доводять ухилення відповідача від виконання обов`язку утримувати спадкодавця.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивачем була надана до суду довідка ЦНАП про реєстрацію та місце проживання спадкодавця до повноліття, яку суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав даному доказу відповідної оцінки, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд враховує, що довідка ЦНАП про реєстрацію та місце проживання спадкодавця ОСОБА_4 до повноліття за вказаною в ній адресою як не підтверджує, так і не спростовує обставин, на які посилалась ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку утримувати спадкодавця.

Оскільки дані обставини не відносяться до предмету доказування, апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, якими не спростовуються висновки суду першої інстанції, що суд, не надавши оцінку вказаним доказам, лише посилався на те, що за заявою відповідача почато кримінальне провадження щодо шахрайських дій зі спадковим майном, і що відповідач отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги по суті позову в цілому, апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази потребування повнолітнім ОСОБА_4 матеріальної допомоги в зв`язку з продовженням навчання, а відтак що у відповідача ОСОБА_3 взагалі був обов`язок утримувати його відповідно до вимог 199 СК України після досягнення ним повноліття та до досягнення ним двадцяти трьох років.

Відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. 150, 155 СК України, якими врегульовано обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, оскільки належність виконання батьківських обов`язків виходить за межі обов`язку утримання спадкодавця та не підлягає доказуванню в межах заявлених вимог.

Не відповідають обставинам справи та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції були прийняті надані відповідачем докази на стадії судових дебатів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що зазначені докази були надані відповідачем до відзиву на позовну заяву і прийняті на стадії підготовчого засідання (а. с. 209 - 216 т. 1).

Є такими, що перекручують фактичні обставини справи, встановлені судом, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду першої інстанції, що оскільки спадкодавець спілкувався з батьком, то батько надавав синові допомогу, тобто утримував його.

Зазначені висновки в рішенні суду першої інстанції відсутні, натомість суд прийшов до висновку, що відповідач брав участь в житті сина, спілкуючись з ним, чого доводами апеляційної скарги не спростовується.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги щодо суперечливості висновків суду, пов`язаних з особистими поясненнями сторін щодо предмету спору, оскільки позивачем не конкретизовано, в чому, на її думку, така суперечливість полягає.

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги, що саме по собі незвернення позивача до відповідача за матеріальною допомогою для забезпечення потреб спадкодавця не може бути підставою для відмови в позові, з огляду на те, що судом відмовлено в позові з підстав його недоведеності, а не в зв`язку з обставиною, на яку в даному випадку вказує позивач.

Є такими, що не відповідають дійсним обставинам, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, що призвело до винесення оскаржуваного рішення на стадії підготовчого провадження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що така ухвала постановлена судом без видалення до нарадчої кімнати, що підтверджується протоколом судового засідання від 11 березня 2021 року (а. с. 232 т. 1).

Не ґрунтуються на вимогах ЦПК України та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом не з`ясовано думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судове рішення не проголошувалось в судовому засіданні 06 жовтня 2021 року, чим порушено ст. 268 ЦПК України і що, на думку позивача, викликає сумнів в об`єктивності та неупередженості судді, оскільки рішення ухвалене 07 жовтня 2021 року і проголошувати його раніше у суду першої інстанції не було як передбачених законом підстав, так і об`єктивної можливості.

Як вбачається з матеріалів справи, на а. с. 79 т. 2 наявна довідка, складена секретарем судового засідання, що 07 жовтня 2021 року на проголошення повного тексту рішення сторони не з`явились, фіксування судового засідання відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

Також апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги, що електронний лист, яким представнику позивача направлявся повний текст рішення, не було підписано електронним цифровим підписом відправника.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.