КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/7893/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/24626/17

22 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Волошина В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,-

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування позову зазначала, що 06 липня 2007 року між нею, ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому було надано кредит на суму 13 643,26 доларів США на умовах щомісячної сплати до 18 числа поточного платежу і повним терміном повернення кредиту до 06 липня 2014 року.

Відповідно до пункту 3.2 цього договору, вона, як поручитель зобов`язувалася відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищезазначеним кредитним договором. Згідно з пунктом 3.2.2 договору відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Вказувала, що з травня 2012 року ОСОБА_2 , як позичальник за договором, припинив виконувати свої зобов`язання щодо повернення кредиту, а тому, на її думку, відповідач, як кредитор, повинен був пред`явити до суду вимоги до позичальника та поручителя у межах шестимісячного строку.

Оскільки банк не звернувся до суду з відповідною вимогою про стягнення заборгованості у строки, визначені законом, тому в силу положень

частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати договір «Авто пакет» від 06 липня 2007 року № 76/П/9/2007-840, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та нею, в частині поруки, припиненим.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого

2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.Зазначала, що оскільки позичальник мав сплачувати заборгованість по кредиту до 18 числа поточного місяця, а з травня 2012 року позичальник припинив погашати заборгованість взагалі, то кредитор мав би протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимогу до поручителя, однак такої вимоги пред`явлено не було. При цьому, зазначає, що Банк не дотримав вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, оскільки основне зобов`язання припиняється датою остаточного повернення кредиту - 06 липня 2014 року.

Також, зазначає, що наявність пункту 8.5 кредитного договору про те, що договір діє до повного виконання зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасовано й направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи постанову апеляційного суду, касаційний суд вказав, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, апеляційний суд, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи 08 червня 2021 року, розгляд справи не відклав, причини неявки її у судове засідання не з`ясував, порушив її конституційне право на участь у судовому розгляді, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим провести розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між сторонами та третьою особою було укладено договір, відповідно до п.1.1 якого відповідач надав третій особі кредит у тимчасове платне користування у сумі 13643,56 доларів США строком з 06 липня 2007 року по 06 липня 2014 року.

Третя особа зобов`язана була повертати заборгованість по кредиту та процентах щомісячно рівними частинами у розмірі 268 доларів США, безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на відповідний поточний рахунок.

Відсотки за користування кредитом розраховуються банком (позивачем) на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,1% на місяць (п. 1.1.3.1 договору).

В свою чергу позивачка, відповідно до п.3.2 цього договору, виступила, як поручитель, зобов`язувалася відповідати перед кредитором в повному об`ємі за своєчасне та повне виконання зобов`язань третьою особою за вищезазначеним кредитними зобов`язаннями за договором.

Згідно з п.3.2.2 договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарними.

Відповідно до п.3.2.3 договору, відповідальність поручителя виникає, як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2014 року по цивільній справі №753/12488/13-ц, яке набрало законної сили, позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором - задоволено.

На підставі зазначено рішення суду підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість у розмірі 336481,27 грн.; судовий збір в розмірі 3364,81 грн.

Також встановлено, що відповідач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у липні 2013 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_2 , та поручителя ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у липні 2013 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 , що узгоджується з висновками, зазначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц). А тому порука не є припиненою. Крім того, суд вказав, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що боржник припинив виконувати свої зобов`язання за договором щодо повернення суми кредиту саме з травня 2012 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи - боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів, боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67 цс 20).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання поруки припиненим, оскільки ухвалення рішення Дарницьким районним судом міста Києва від 17 березня 2014 року у справі № 753/12488/13-ц про стягнення, у тому числі з поручителя, кредитної заборгованості, унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, оскільки цей позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Апеляційний судзвертає увагу на те, що ОСОБА_1 мала захищати свої права при розгляді справи № 753/12488/13-ц за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, заперечуючи проти позову та доводячи обставини щодо припинення поруки, тому що неприпустимим є ініціювання окремого судового процесу з метою перегляду у межах нової справи судового рішення, прийнятого в іншій справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки позичальник мав сплачувати заборгованість по кредиту до 18 числа поточного місяця, а з травня 2012 року позичальник припинив погашати заборгованість взагалі, то кредитор мав би протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимогу до поручителя, однак такої вимоги пред`явлено не було, на увагу не заслуговують, оскільки такі обставини підлягали доведенню при розгляді справи № 753/12488/13-ц.

Доводи апеляційної скарги про припинення поруки згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України є безпідставними, тому що питання щодо правомірності поруки вирішувалося при розгляді справи № 753/12488/13-ц, унаслідок чого у суду відсутні правові підстави для її повторної переоцінки.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції у даній справі ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: