Провадження №22-ц/812/581/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В. та Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи, цивільну справу №945/317/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» на рішення, яке постановив Миколаївський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Войнарівського Миколи Миколайовича у приміщенні цього суду 02 лютого 2022 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и л а :

05 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (далі - ДП «Племрепродуктор «Степове») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначив, що з 30 січня 2020 року по 3 серпня 2020 року працював на посаді інспектора з кадрів у ДП «Племрепродуктор «Степове» та звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП за згодою сторін. Але у день звільнення та пізніше з ним не було проведено повний розрахунок та не виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 30 388,61 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем його трудових прав і вимог статті 116 КЗпП, ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «Племрепродуктор «Степове» 30 388, 61 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 30 січня 2020 року по 3 серпня 2020 року; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; 5000 грн. витрат на правничу допомогу; та допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати.

ДП «Племрепродуктор «Степове» позов не визнало. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що ОСОБА_1 працював на підприємстві за сумісництвом і фактично не знаходився на робочому місці, а за отриманням повного розрахунку не звертався. Позивачем невірно визначено суму заборгованості, з якої ще необхідно відрахувати податки та обов`язкові платежі і фактично отримані ним кошти у січні (304,16 грн.), лютому 2020 року (3802,02 грн.), а тому заборгованість складає 20 356,66 грн. У зв`язку з неявкою ОСОБА_1 на підприємство заробітна плата не була йому виплачена. Оскільки ОСОБА_1 не отримав розрахунок з власної вини, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає стягненню з відповідача, оскільки вини відповідача в затримці розрахунку не має. Відтак, середній заробіток за час затримку розрахунку при звільнення підлягає зменшенню до 1000 грн. Витрати позивача на правничу допомогу є необґрунтованими та не співмірними зі складністю справи та характером виконаної роботи. Водночас підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 наголошував, що виплати повного розрахунку при звільненні є обов`язком відповідача, який той свідомо не виконав та не повідомив його письмово про нарахування і можливість отримання належних йому сум при звільненні. Відсутність вини підприємства відповідач не довів. Жодних виплат від ДП «Племрепродуктор «Степове» він у період роботи не отримував. Підстав для зменшення розміру середнього заробітку не встановлено. Вимога про проведення повного розрахунку разом з реквізитами його банківської картки були направлені відповідачу 2 вересня 2020 року. Інші обставини, на які посилається представник відповідача, не впливають на порушення його прав та обов`язок підприємства здійснити виплати за статтею 116, 117 КЗпП.

У запереченнях представник відповідача наполягав на відсутності вини підприємства у порушенні строків виплати повного розрахунку при звільненні. Позивач не довів як факт роботи на підприємстві у день звільнення, так і факт подальшого звернення за виплатою повного розрахунку. Відповідач не заперечує факту неотримання позивачем заробітної плати, це стосується і суми 4106,18 грн (304,16 грн. січень 2020 та 3802,02 лютий 2020), проте це сталося не з вини підприємства. ОСОБА_1 не надано розрахунок середнього заробітку з урахуванням тих чинників, які визначив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15ц при розгляді справи з аналогічними вимогами. Заперечення щодо невиправданого та штучно збільшеного обсягу судових витрат позивач не спростував.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. На користь ОСОБА_1 з ДП «Племрепродуктор «Степове» стягнуто 30 388,61 грн. заборгованості по заробітній платі, з урахуванням податків та обов`язкових зборів, а також 82 376,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Допущено негайне виконання рішення в частині присудження виплати заробітної плати в розмірі 4 723,00 грн. З відповідача на користь позивача стягнуто 4000 грн. витрат на правничу допомогу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підприємство має заборгованість з нарахованої заробітної плати в розмірі 30388,61 грн., яка не була виплачена у день звільнення з його вини, а тому має сплатити, окрім боргу, середній заробіток за період з 3 серпня 2020 року по 2 лютого 2022 року в розмірі 82 376,25 грн. Обґрунтованими витратами на правничу допомогу суд вважав 4 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач - ДП «Племрепродуктор «Степове» просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт наголошував, що суд першої інстанції помилково не відрахував з заробітної плати податки та збори; не взяв до уваги, що заробітна плата на роботі за сумісництвом не враховується до середнього заробітку (підпункту «ї» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100); не встановив факти перебування ОСОБА_1 на робочому місці у день звільнення, а тому дійшов помилкового висновку про вину підприємства у невиплаті повного розрахунку при звільненні. Надані суду документи щодо витрат на правничу допомогу не встановлюють договірну вартість правничих послуг, обсяг та порядок їх виконання. При цьому ОСОБА_1 особисто має статус адвоката, а тому ці витрати не є необхідними.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справу розглянуто в порядку письмового провадження у відсутності сторін.

Ухвалою апеляційного суду від 12 липня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про витребування доказів у позивача та долучення нових доказів.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що відповідно до наказу ДП «Племрепродуктор «Степове» Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №22-к від 29 січня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інспектора з кадрів без строку випробування, за сумісництвом, з оплатою праці згідно штатного розпису, підрозділ «Контора» з 30 січня 2020 року ( а.с.6).

Наказом ДП «Племрепродуктор «Степове» від 31 серпня 2020 року № 111 к ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора з кадрів, згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП за згодою сторін з 3 серпня 2020 року (а.с.7).

За період роботи ОСОБА_1 відповідно до довідки про отримання прибутку від 14 січня 2021 року № 5, виданої відповідачем, нараховано заробітну плату у розмірі 30388,61 грн.: у січні 2020 року 377,84 грн.; у період лютня - липня 2020 року по 4723,00 грн.; у серпні 2020 року 1672,77 грн. (а.с. 8).

За бухгалтерською довідкою від 19 квітня 2021 року заробітна плата ОСОБА_1 складала: 30 388,61 грн. нарахованої заробітної плати, підлягало сплаті 24462,85 грн., депоновано 20356,67 грн. (а.с.41).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався на неотримання заробітної плати як за весь період роботи, так і розрахунку після звільнення.

Таким чином, позивач намагається захистити своє, як він вважає, порушене відповідачем право на оплату праці.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану робот.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Той факт, що при звільненні з роботи у серпні 2020 року з позивачем не проведено повний розрахунок, відповідач не заперечував.

З письмовою заявою про виплату повного розрахунку ОСОБА_1 звертався до відповідача 2 вересня 2020 року (а.с.51-52).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення ДП «Племрепродуктор «Степове» положень статей 47, 116 КЗпП України та, як наслідок, необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період січень-серпень 2020 року в розмірі 30 388,61 грн. з подальшим утриманням обов`язкових податкових платежів (прибуткового податку, військового податку тощо).

При цьому апеляційний суд не може погодитись з твердженням, викладеними в апеляційній скарзі, про те, що сума заборгованості по заробітній платі має визначатись в тому розмірі, якій залишається після відрахування обов`язкових податкових платежів та виплачених сум, а тому має складати 24 462,85 грн.

Суд не повинен розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню з працівника, це є обов`язком та відповідальністю роботодавця. Суд лише має вказати, що суму виплат визначено без урахування податків і зборів, які нараховуються відповідачем при їх виплаті (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16ц) .

Крім того, відповідач не надав суду докази виплати ОСОБА_1 заробітної плати у січні та лютому 2020 року.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу інтересів сторін.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пошук такого балансу, а також тлумачення та застосування правил статті 117 КЗпП України знайшли втілення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Досліджуючи це питання, Велика Палата виходила з того, що відповідно до частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, норми якого застосовуються субсидіарно для врегулювання трудових відносин, є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що вимагає частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за несвоєчасний розрахунок при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

-з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 при звільненні у серпні 2020 року не виплачена заборгованість по заробітній платі, обґрунтовано дійшов висновку про порушення прав позивача та наявність підстав для застосування правил статті 117 КЗпП України.

Так, суд визначив розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденної заробітної плати 219,67 грн. та кількості робочих днів за період з 3 серпня по 2 лютого 2022 року (375 робочих дня), що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок).

При цьому колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що судом помилково визначений середньоденний заробіток позивача з урахуванням того, що він працював у відповідача за сумісництвом, а відповідно до положень підпункту ї пункту 4 розділу ІІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються заробітна плата на роботі за сумісництвом.

Так, відповідно до частини другої статті 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Ця норма закону дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом.

Згідно з частиною третьою статті 56 КЗпП України робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Статтею 102-1 КЗпП України передбачено, що працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Тобто, на працівника-сумісника поширюються всі гарантії працівника.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку про неприпустимість обмеження прав працівника-сумісника на отримання компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у разі порушення його прав на здійснення вчасного розрахунку при звільненні.

Тому вказані відповідачем положення підзаконного акту, яким є Порядок регулюють порядок обчислення заробітної плати працівника сумісника у разі звільнення за основним місцем роботи.

Між тим з розміром стягнутої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд не погоджується.

Проте, вірно визначивши право ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції не дав оцінки запереченням представника відповідача щодо необхідності зменшення розміру відшкодування, визначеного як середній заробіток за час затримки розрахунку, не звернувши належної уваги на правову позиції Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Так, ОСОБА_1 працював на займаній посаді за сумісництвом, згідно із відкритою інформацією, наявною у Єдиному Реєстрі Адвокатів України, є адвокатом, займається індивідуальною адвокатською діяльністю, що свідчить про те, що ця робота не була для нього єдиним джерелом існування.

З роботи ОСОБА_1 був звільнений у серпні 2020 року, із заявою про виплату розрахунку звертався 2 вересня 2020 року, тоді як до суду з позовом він звернувся у березні 2021 року.

Отже, враховуючи зазначені обставини та з огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні виплат суму 7000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на обставини, що можуть вплинути на оцінку співмірності розміру середнього заробітку втратам працівника та розумний баланс їх інтересам, розмір стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно зменшити з 82 376,25 грн. до 7000 грн.

За такого апеляційний суд частково погоджується з доводами та вимогами апеляційної скарги й приходить до висновку про те, що рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно змінити в силу вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, оскільки висновки суду в цій частині ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

При вирішенні питання про стягнення з ДП «Племрепродукт» витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК Українир).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК України).

Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 1-15005св19), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Такі критерії застосовує Європейський суд, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:

- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);

- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В матеріалах справи відсутній договір між ОСОБА_2 та адвокатом Черевковим М.Ю. про надання професійної правничої допомоги, який має бути доказом узгодженого сторонами розміру вартості та порядку оплати наданих послуг.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач надав акт виконаних робіт адвокатом Черевковим М.Ю., в якому зазначені наступні послуги: надання консультації (1000 грн.), підготовка та направлення адвокатського запиту (1000 грн.) та підготовка позовної заяви (2000 грн.) (а.с. 10). Участь у судовому засіданні адвокат Черевков М.Ю. не приймав.

Проте за характером спору підготовка запиту про доходи (заробітну плату) позивача та підготовка позовної заяви відповідно до статей 116, 117 КЗпП України не представляє складності та не потребує значного часу. Тому вартість таких послуг у 4000 грн. не є співмірною та обґрунтованою.

До того ж, ОСОБА_1 , як зазначалось вище, особисто займається адвокатською діяльністю, має статус адвоката (а.с.190).

І хоча закон не перешкоджає йому отримувати професійну правничу допомогу інших фахівців, але за цих обставин витрати позивача не можуть вважатись фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відсутні і докази фактичної оплати ОСОБА_2 наданих адвокатом Черевковим М.Ю. послуг.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що акт виконаних робіт не може бути достатнім доказом реальності (дійсності) і необхідності (неминучості) витрат на професійну правничу допомогу та бути єдиною підставою для їх відшкодування відповідачем.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону та не дав оцінку відповідним запереченням відповідача, судове рішення в частині судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову позивачеві у стягненні витрат на правничу допомогу.

Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

Судові витрати складаються, зокрема, із судового збору (частина 1 статті 133 ЦПК України).

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд в порушення вимог статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не здійснив.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 7 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду в частині вирішення позовних вимог змінено судом апеляційної інстанції, необхідно провести по справі розподіл судових витрат.

Так, з огляду на положення статті 4 Закону України «Про судовий збір», яким визначений порядок та підстави сплати судового збору, а також діючих на день звернення з позовною заявою ставок судового збору та характеру заявлених позовних вимог, які є майновими, за вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення на користь позивача 112762 грн. 86 коп. заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягало сплаті 1127 грн. 63 коп. судового збору.

При цьому на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору лише за вимогами про стягнення заробітної плати, а тому він зобов`язаний був сплатити судовий збір з вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 82376 грн. 25 коп., але позивач судовий збір не сплатив.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 33,17% з відповідача в дохід держави за вирішення спору судом першої інстанції необхідно стягнути в дохід держави 374 грн. 03 коп. (1127 грн. 63 коп.х33,17%).

З позивача також слід стягнути судовий збір за нестягнуту суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Так, позивачу відмовлено у стягненні середнього заробітку на 91,5% від заявленої суми. Розмір судового збору за вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, який підлягав сплаті позивачем при зверненні з позовною заявою, становить 908 грн. Тому з позивача в дохід держави необхідно стягнути 830 грн. 82 коп. (908х91,5%).

Також слід розподілити судовий збір за розгляд справи апеляційним судом, виходячи з часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги сплачується судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. У справі, яка розглядається, відповідач мав сплатити при зверненні з апеляційною скаргою 1691 грн. 43 коп. судового збору (1127 грн. 63 коп.х150%), але сплатив 1362 грн. Недоплата складає 329 грн. 43 коп., яку слід стягнути в дохід держави з учасників справи.

Оскільки апеляційним судом зменшений розмір стягнутих судом першої інстанції на користь позивача сум на 66,83%, то відповідачу слід компенсувати, відповідно, пропорційно судовий збір за подання апеляційної скарги, що становить 1130 грн. 10 коп. При цьому з позивача, оскільки його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не задоволені на 91,5%, має бути стягнути за апеляційний розгляд 1246 грн. 23 коп., тобто 1130 грн. 10 коп. на користь відповідача, а 116 грн. 13 коп. в дохід держави. Також в дохід держави необхідно стягнути з відповідача 213 грн. 30 коп. (329 грн. 43 коп.-116 грн. 13 коп.).

Керуючись статтями 367, 368, 374-376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2022 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 7000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду в іншій частині залишити без змін.

Стягнути судовий збір в дохід держави: з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) 587 грн. 33 коп., з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 946 грн. 95 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) 1130 грн. 10 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

______________________________________

Повний текст постанови складений 12 липня 2022 року