Номер провадження: 22-ц/813/5204/22
Справа № 495/5170/14-ц
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2021 року за заявою адвоката Сороколета Станіслава Івановича в інтересах ОСОБА_2 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_1 , Державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в:

02 червня 2021 року адвокат Сороколет Станіслав Іванович в інтересах боржника ОСОБА_2 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_1 , державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чекерська Лариса Валеріївна звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в якій просить, визнати дублікат виконавчого листа у справі №495/5170/14-ц виданий Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 25 липня 2014 року, згідно якого вирішено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський Одеської області на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 800 грн щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи заяву представник боржника зазначає, що на примусовому виконанні у державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чекерської Л.В. з 26 березня 2021 року перебуває дублікат виконавчого листа від 18 листопада 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 800 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В рамках виконавчого провадження 05 травня 2021 року державним виконавцем був зроблений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, у відповідності до якого станом на 05 травня 2021 року державним виконавцем встановлена за ОСОБА_2 заборгованість у сумі 36 488,32 гривень.

У розрахунку заборгованості державний виконавець зазначив, що в матеріалах виконавчого провадження є дані щодо сплати боржником аліментів за вказаний період на загальну суму 38 392,35 грн.

У той самий час боржник ОСОБА_2 увесь час після народження дитини, незважаючи на наявність виконавчого провадження або його відсутність надавав стягувачу ОСОБА_1 гроші на утримання сина у розмірі, який зазвичай був навіть більшим, ніж зазначено у судовому рішенні. За період з 14 липня 2014 року по 26 вересня 2014 року боржник аліменти сплачував у виконавчому провадженні за оригіналом виконавчого листа і докази на це наявні у матеріалах виконавчого провадження, яке було закрито за заявою стягувача ОСОБА_1 .. Не є провиною боржника те, що дані матеріали були знищені і це не є підставою для повторного стягнення з нього аліментів. Увесь час існування аліментних зобов`язань боржник сумлінно виконував свій обов`язок і сплачував аліменти. Вказані обставини і були тим чинником, що стягувач забрав виконавчий лист 22 вересня 2014 року на підставі своєї заяви, як про це зазначено у відповіді начальника відділу ДВС №38023/3131 від 18 травня 2021 року.

Найбільш вірогідно, що державний виконавець не врахував квитанції, в яких не зазначене призначення переказу грошей «аліменти», проте у цей час з боку ОСОБА_2 не було ухилення від сплати аліментів, він їх сплачував добровільно, у значно більшому розмірі, ніж було потрібно, що викликало у стягувача бажання забрати оригінал виконавчого листа і не пред`являти його майже увесь час існування аліментних зобов`язань. Стосовно того, що у низці розписок значиться прізвище « ОСОБА_4 », то з цього приводу зазначено, що це дівоче прізвище стягувача ОСОБА_1 .. Воно зазначене у доданих до заяви документах. З огляду на те, що у теперішній час обов`язок боржника внаслідок його добровільного виконання відсутній, вважає, що не підлягає виконанню дублікат виконавчого листа у справі №495/5170/14-ц від 25 липня 2014 року, виданий Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, згідно якому було вирішено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський Одеської області, на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 800,00 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

11 жовтня 2021 року адвокат Садовський Василь Євгенович в інтересах стягувача ОСОБА_1 подав до суду пояснення у яких просив суд відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі оскільки вважає, що заявником обрано не належний спосіб захисту свого порушеного права. Судове засідання просить провести за його відсутності.

11 жовтня 2021 року адвокат Сороколет Станіслав Іванович в інтересах боржника ОСОБА_2 надав суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності.

У судове засідання 11 жовтня 2021 року сторони не з`явились.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2021 року заяву адвоката Сороколета Станіслава Івановича, яка подана в інтересах ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, задоволено.

Суд визнав дублікат виконавчого листа у справі №495/5170/14-ц виданий Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 25 липня 2014 року, згідно якого вирішено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський Одеської області на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 800 грн щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що не підлягає виконанню.

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга стягувача ОСОБА_1 підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно із частини 1 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чекерської Л.В. з 26 березня 2021 року перебуває дублікат виконавчого листа від 18 листопада 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 800 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 71).

Постановою державного виконавця від 31 березня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа (дублікату) №495/5170/14-ц, виданого 18 листопада 2000 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області (а.с. 76).

В рамках виконавчого провадження 05 травня 2021 року державним виконавцем був зроблений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, у відповідності до якого станом на 05 травня 2021 року за ОСОБА_2 наявна заборгованість у сумі 36 488,32 гривень (а.с. 78).

Звертаючись з вказаною заявою заявник зазначає, що на теперішній час обов`язок боржника внаслідок його добровільного виконання відсутній, на підтвердження вказаних доводів надає документальні підтвердження сплати аліментів (а.с. 80-95).

При дослідженні вказаних доказів судом встановлено наступне.

В матеріалах справи наявні копії розписок, виконані від імені ОСОБА_5 рукописним текстом відповідно до яких: 05 червня 2016 року отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.07.2016 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 03.08.2016 отримані аліменти в розмірі 1 800,00 грн; 01.09.2016 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.10.2016 отримані аліменти в розмірі 1 800,00 грн, 05.11.2016 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.12.2016 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн.

Суд погодився з вказаними письмовими доказами, прийняв їх до уваги та прийшов до висновку, що за 2016 рік боржником ОСОБА_2 було сплачено аліментів за період з червня 2016 року по грудень 2016 року включно на загальну суму 12 600,00 грн.

Згідно копій розписок, виконаних від імені ОСОБА_5 рукописним текстом: 05.01.2017 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.02.2017 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.03.2017 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.04.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.05.2017 отримані аліменти в розмірі 1 800, 00 грн; 05.06.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.07.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.08.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.10.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.09.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.11.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.12.2017 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн.

Суд прийняв до уваги вказані письмові докази, та прийшов до висновку, що боржником ОСОБА_2 було сплачено аліментів за період з січня 2017 року по грудень 2017 року включно на загальну суму 23 000,00 грн (а.с. 82-85).

При цьому не врахував копії розписок: на аркуші справи 82 (зв.) від 03.02.2017, відповідно до якої ОСОБА_5 отримала матеріальну допомогу на дитину задля благоустрою (ремонту) в розмірі 3 000,00 грн та розписки на аркуші справи 85, виконаної ОСОБА_3 , відповідно до якої останній повідомляє, що отримав від батька 4 000,00 грн, за які придбав зимовий одяг, оскільки не вважає це належним та допустимим доказом сплати аліментних зобов`язань.

Згідно копій розписок, виконаних від імені ОСОБА_5 рукописним текстом: 05.01.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.02.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.03.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.04.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.05.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.06.2018 отримані аліменти в розмірі 2 300, 00 грн; 05.07.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.08.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.09.2018 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн; 05.12.2018 отримані аліменти в розмірі 2 900, 00 грн (а.с. 86-87).

Суд прийняв до уваги вказані письмові докази, та прийшов до висновку, що боржником ОСОБА_2 було сплачено аліментів за період з січня 2018 року по грудень 2018 року включно на загальну суму 21 200,00 грн (а.с. 82-85)

При цьому не врахував копії розписок від 01.10.2018 та 01.11.2018 на аркуші справи 88, виконаних ОСОБА_3 , відповідно до яких останній повідомляє, що отримав від батька аліменти в розмірі 2 000,00 грн та 2 500,00 грн відповідно, та вважає їх належним доказом, оскільки вказані розписки виконані неповнолітньою особою.

Згідно копії розписки, виконаної від імені ОСОБА_5 рукописним текстом від 05.01.2019 отримані аліменти в розмірі 2 000, 00 грн.

При цьому суд не врахував копії розписок від 01.02.2019 та 01.02.2019 на аркуші справи 89 (зв.), виконаних ОСОБА_3 , відповідно до яких останній повідомляв, що отримав від батька аліменти у розмірі 3 000,00 грн та 2 500,00 грн відповідно, та вважає їх належним доказом, оскільки вказані розписки виконані неповнолітньою особою.

Суд прийняв до уваги як доказ сплати аліментів банківські квитанції від 02.05.2019 на суму 2 505,00 грн, від 01.07.2019 на суму 2 500,00 грн, від 01.08.2019 на суму 2 500,00 грн та вважає їх належним доказом сплати аліментів (а.с. 90).

При цьому не врахував копії інших банківських квитанцій на аркуші справи 90 та вважав їх неналежними доказами, оскільки із вказаних квитанцій не можливо встановити за який період були здійснені платежі, хто є платником, хто є одержувачем та яке призначення платежу.

Таким чином, суд вважав, що належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_2 було сплачено аліментів за період з січня 2019 року по грудень 2019 року включно на загальну суму 9 505,00 грн (а.с. 82-85).

Згідно із копії розписки, виконаної від імені ОСОБА_5 рукописним текстом 05.01.2020 отримані аліменти в розмірі 2 500, 00 грн (а.с. 91).

Суд прийняв до уваги як доказ сплати аліментів банківські квитанції від 01.04.2020 на суму 2 500,00 грн (а.с. 91 зворотній бік); від 01.10.2020 на суму 2 500,00 грн; від 02.11.2020 на суму 2 100,00 грн; від 01.12.2020 на суму 2 500,00 грн та вважає їх належним доказом сплати аліментів (а.с. 92 а.с. 92зв.).

При цьому не враховував копії інших банківських квитанцій на аркуші справи 91 (зв.) та вважає їх неналежними доказами, оскільки з вказаних квитанцій не можливо встановити за який період були здійснені платежі, хто є платником, хто є одержувачем та яке призначення платежу. Також суд не врахував розписку від 14.03.2020 на аркуші справи 91, виконану ОСОБА_3 , відповідно до якої останній повідомляє, що отримав аліменти від ОСОБА_2 у розмірі 2 500,00 грн та вважає їх належним доказом, оскільки вказана розписка виконана неповнолітньою особою.

Таким чином суд вважав, що належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_2 було сплачено аліментів за період з січня 2020 року по грудень 2020 року включно на загальну суму 12 100,00 грн (а.с. 91-92)

Суд прийняв до уваги як доказ сплати аліментів банківські квитанції від 02.02.2021 на суму 2 500,00 грн; від 02.04.2021 на суму 2 500,00 грн (а.с. 93зв.).

Суд не врахував як доказ сплати аліментів за 2021 рік копії банківських квитанцій на аркушах справи 93 та вважає їх неналежними доказами, оскільки з вказаних квитанцій не можливо встановити за який період були здійснені платежі, хто є платником, хто є одержувачем та яке призначення платежу. Також суд не враховує розписку від 01.05.2021 на аркуші справи 94, виконану ОСОБА_3 , відповідно до якої останній повідомляє, що отримав аліменти від ОСОБА_2 у розмірі 2 500,00 грн та вважає їх належним доказом, оскільки вказана розписка виконана неповнолітньою особою.

Таким чином суд вважав, що належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_2 було сплачено аліментів за період з лютого 2021 року по квітнень 2021 року включно на загальну суму 2 500,00 грн (а.с. 93зв.).

Суд також прийняв до уваги показання свідків, які були допитані в судовому засіданні, а саме ОСОБА_6 , який пояснив, що є батьком боржника ОСОБА_2 , також зазначив, що аліментні зобов`язання виконувались ОСОБА_7 систематично, останній є моряком, та у той час коли ОСОБА_8 перебував у черговому рейсі, аліменти від його імені сплачував він за сина.

Окрім того, в судому засіданні дав пояснення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Який пояснив, що батько аліменти сплачував систематично та претензій до батька з приводу сплати аліментів він не має.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні заяви посилаючись на те, що усі квитанції написані від імені ОСОБА_9 , а її прізвище згідно паспорту ОСОБА_10 .

Суд критично ставиться до вказаних доводів оскільки під час розгляду заяви ОСОБА_1 підтвердила, що її дошлюбне прізвище ОСОБА_9 , крім того, в матеріалах справи містяться документи: у свідоцтві про народження НОМЕР_1 ОСОБА_3 , в якому батьком зазначений ОСОБА_8 , а матір`ю зазначена ОСОБА_11 у паспорті ОСОБА_7 наявний штамп про укладення ним 17 жовтня 2009 року шлюбу з громадянкою ОСОБА_11 .

З ОСОБА_2 присуджено на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 800 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із розрахунком заборгованості, загальна сума аліментів, яка підлягала стягненню з ОСОБА_2 з 14 липня 2014 року по 05 травня 2021 року складає 74 880,67 грн (а.с. 78)

При цьому судом встановлено, що документально підтверджено сплату аліментів боржником ОСОБА_7 на загальну суму 78 400 грн.

Отже, враховуючи, що обов`язок боржника ОСОБА_2 відсутній у зв`язку з його повним виконанням, суд першої інстанції дійшов висновку, що дублікат виконавчого листа у справі №495/5170/14-ц виданий Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 25 липня 2014 року, згідно якого вирішено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський Одеської області на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 800 грн. щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню.

Стосовно заперечень, поданих адвокатом Садовським В.Є. відповідно до яких останній зазначає, що у задоволенні заяви ОСОБА_2 слід відмовити у зв`язку з тим, що заявник мав звернутися в порядку оскарження рішень, дій, або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VII ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити наступне.

28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі №910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Суд вважав, що спосіб захисту свого права, обраний заявником, не заборонений законом та відповідає положенням ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України.

Задовольняючи заяву про визнання дублікату виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив, що, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що заява адвоката Сороколета Станіслава Івановича, яка подана в інтересах ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню підлягає задоволенню.

Пороте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Дійсно, за змістом частини 2 статті 432 ЦПК України, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Проте, у даній справі встановлено, що у свої заяві про визнання дублікату виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, адвокат Сороколет Станіслав Іванович в інтересах боржника ОСОБА_2 фактично оскаржує розрахунок заборгованості по аліментам, який складений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2020 року у справі №464/6206/18 (провадження №61-81142св19) зробив наступний правовий висновок: «Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.

Отже, боржник вправі звернутися до суду зі скаргою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів у порядку виконання судового рішення.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2018 року у справі №465/926/06.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019, прийнятій до передачі справи на розгляд об`єднаної палати, у справі №201/10329/16-ц, провадження №14-496цс19, розглядався зазначений вище спір саме шляхом подачі скарги на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів.

Таким чином, суди вірно виходили з того, що питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконання судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

З огляду на викладене, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відносно того, що даний спір підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження».

Отже, колегія суддів вважає, що даний спір має розглядатися саме шляхом подачі скарги на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості по аліментам.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково виходив, що у даному випадку пред`явлення до суду заяви про визнання дублікату виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є найбільш ефективним способом захисту порушеного права заявника, якщо це буду доведено у суді.

Так, у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження №61-47179св18) Верховний Суд виходив що «Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах».

Таким чином, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Аналізуючи зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в заяві, колегія суддів вважає, що у даному випадку спір щодо розрахунку по аліментам має розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VІІ ЦПК України, тому суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про залишення заяви про визнання виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву адвоката Сороколета Станіслава Івановича в інтересах ОСОБА_2 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_1 , Державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 22 грудня 2022 року

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік