Справа №751/9851/21
Провадження №2/751/368/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

при секретарі Шевченко А.О.,

за участю представника позивача Михніцького Г.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» (раніше АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 та Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради про виселення,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , в якому просять примусово виселити відповідачів з квартири, загальною площею 31,1 кв.м, житловою площею 17,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги мотивують тим, що 05.03.2008 AT «Укрсоцбанк», правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк», та гр. ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 935/2-013, згідно якого останній отримав кредит у сумі 85700,00 грн. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором від 05.03.2008 між Кредитором та Іпотекодавцем, якою є ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір, відповідно до якого остання передала Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 31,1 кв.м, житловою площею 17,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.03.2015 було стягнуто заборгованість у загальній сумі 150 695 (сто п`ятдесят тисяч шістсот дев`яносто п`ять) грн. 51 коп., з яких: за кредитом - 81 619 грн. 04 коп., за процентами - 14 920 грн. 04 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 7 444 грн. 05 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 12 210 грн. 55 коп., за комісіями - 10 903 грн. 80 коп., інфляційні втрати: за кредитом - 8 904 грн. 56 коп., за процентами - 14 693 грн. 46 коп. Відповідно до постанови Чернігівського апеляційного суду від 09.01.2019 по справі № 751/3248/17, звернуто стягнення на предмет іпотеки - на належну ОСОБА_1 однокімнатну кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 м2, з яких жила площа -17,4 м2. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», відповідачам було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, однак останніми законні вимоги АТ «Альфа-Банк» були проігноровані.

Ухвалою судді від 02.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

11.05.2022 від відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_4 на адресу суду надійшов відзив на позов, згідно якого просять у задоволенні позову відмовити. Вважають позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки при вирішенні питання щодо виселення з іпотечного майна важливо встановити факт придбання цього житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Зважаючи на те, що кредитний договір між позивачем та третьою особою було укладено 05.03.2008, а право власності у відповідача ОСОБА_1 на спірну квартиру виникло на підставі укладеного 06.05.1995 договору купівлі-продажу, тому дане іпотечне майно виключається як набуте за отримані від позивача кредитні кошти. Як вбачається з позовної заяви позивач просить виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки він не зазначає іншого житлового приміщення для переселення відповідача разом з сім`єю, тому вважають, що в позові необхідно відмовити (а.с. 79-90).

02.06.2022 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначають, що відповідачі не довели належними та допустимими доказами той факт, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідачів та третьої особи, не надали доказів відсутності житла у спільній сумісній власності, а також доказів того, що не відбувалось відчуження додаткового житла в період з дня укладення іпотечного договору до звернення до суду з даним позовом (а.с. 94-98).

Ухвалою суду від 12.10.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у ньому, та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що у неї, крім спірної квартири, відсутнє будь-яке інше нерухоме майно. У разі виселення її та неповнолітньої дитини з єдиного житла, вони залишаться без будь-якого місця проживання, тобто на вулиці.

Представник відповідачів у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відзив.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що квартира АДРЕСА_3 , де він зареєстрований, належить його матері, з якою у нього не склались відносини. Тому, спірна квартира є єдиним місцем проживання його родини.

Представник третьої особи Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився, від начальника Управління надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, просять прийняти рішення відповідно до чинного законодавства та з урахуванням інтересів дітей.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно витягу з державного реєстру банків та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк».

05.03.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №935/2-013, згідно з яким банк передав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 85700 грн 00 коп з кінцевим терміном їх повернення до 03.03.2023 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,5% річних, комісій (а.с. 5-24).

У цей же день, 05.03.2008 на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,1 кв.м, житловою площею 17,4 кв.м, що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Фефеловою Ю.К. 06.05.1995 за реєстровим номером 2-4385; право власності зареєстроване Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації 06.05.1995 та записано в реєстрову книгу 159 за реєстровим номером 15599.

Сторони оцінили предмет іпотеки в 142920,00 грн.

Відповідно до п. п. 1.5.1, 1.5.2, 1.5.3, 1.5.4, 1.6 Іпотечного договору іпотекою забезпечується повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом, комісій, сплата можливої неустойки (пені, штрафу), відшкодування витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 2.4.3, 2.4.6, 4.5.1, 4.5.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_4 . Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, серед іншого, на підставі рішення суду шляхом його продажу або в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, чи на підставі виконавчого напису нотаріуса (а.с. 25-31).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.03.2015 у справі №751/13121/14, що набрало законної сили і звернуто до виконання, задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором і з останнього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто кредитну заборгованість в сумі 150695 грн 51 коп, що утворилась станом на 09.03.2015, з яких: за кредитом - 81619 грн 04 коп, за процентами - 14920 грн 04 коп, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 7444 грн 05 коп, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 12210 грн 55 коп, за комісіями - 10903 грн 80 коп, інфляційні втрати: за кредитом - 8904 грн 56 коп, за процентами - 14693 грн 46 коп.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.10.2018 у задоволенні позову АТ «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.01.2019, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.10.2018 скасовано, позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

На погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 , АТ «Укрсоцбанк», яка стягнута за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.03.2015 у загальній сумі 150695,51 грн, з яких: за кредитом 81619,04 грн, за процентами 14920,04 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 7444,05 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 12210,55 грн, за комісіями 10903,80 грн, інфляційні втрати: за кредитом 8904,56 грн, за процентами 14693,46 грн, та стягнуто цим рішенням відшкодування судових витрат у сумі 1506,96 грн, а також на погашення інфляційних втрат за період з квітня 2017 року по травень 2018 року у загальній сумі 16591,07 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки належну ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 кв.м, з яких жила площа 17,4 кв.м, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну вказаної квартири для її подальшої реалізації у сумі 322506,00 грн. Вирішено питання судових витрат (а.с. 36-40)

Постановою Верховного суду від 17.09.2020, постанову Чернігівського апеляційного суду від 09.01.2019 залишено без змін (а.с. 41-46)

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 "Забезпечення виконання зобов`язання" ЦК України та Законом України "Про іпотеку".

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку").

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Частиною 3 статті 39 даного Закону передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 22 червня 2016 року № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Банк при набутті у власність предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Судом встановлено та визнається сторонами у справі, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка відповідачкою ОСОБА_1 була передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

При цьому, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 05.03.2008, банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні, а також те, що спірне житлове приміщення було придбано ОСОБА_1 не за кредитним договором, на підставі якого банк набув його у власність, тобто про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку, оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредитних коштів, то підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення немає, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи у позові, суд враховує, що станом на час ухвалення рішення у цій справі, дію статті 40 Закону України "Про іпотеку" (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти) зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування відповідно до абзацу першого пункту 5-2 розділу VI цього Закону, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 р. N 2120-IX.

Керуючись ст. ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 33, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» (раніше АТ «Альфа-Банк») (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), треті особи: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ) та Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради (14017, м. Чернігів, вул.. І.Мазепи, буд. 19) про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 21.12.2022

Головуючий - суддя І. В. Яременко