Провадження № 2/752/3447/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.12.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

за участю секретаря - Ракої Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про визнання права власності та стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», відповідно до якого просив визнати за ним право власності на автомобіль марки OPEL ZAFIRA, 2008 р. випуску, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , стягнути суму страхового відшкодування в розмірі 79400 гривень, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в розмірі 9684,62 гривні, 3% річних в сумі 1892,55 гривень, інфляційні збитки в розмірі 1842,08 гривень, а також судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.12.2020 року о 16 год. 50 хв. в м.Первомайськ Миколаївської області на вул.Одеська, 5 водій автомобіля Мегсеdes-Веnz Sprinter р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння не впоралась із керуванням, здійснила виїзд на ліве узбіччя, в результаті чого здійснила наїзд на три припарковані транспортні засоби, серед яких був і належний Позивачу автомобіль OPEL ZAFIRA р.н. НОМЕР_1 .

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.02.2021 р. по справі № 484/4484/20 водія ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована відповідачем ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» за договором (полісом) № АР/0660537, діючим на момент ДТП.

Позивач посилається на те, що 16.12.2020 р. відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» він звернувся до страхової компанії із повідомленням про ДТП, а також була подана Заява про страхове відшкодування разом із всіма передбаченими п. 35.2. ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документами, серед яких був наданий Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 10-471 та Акт прийому-передачі транспортних засобів від 19.10.2020 р.

В цей же день пошкоджений автомобіль Позивача OPEL ZAFIRA р.н. НОМЕР_1 було оглянуто представником страхової компанії.

За фактом страхового випадку Відповідачем була порушена страхова справа за № 34519.

На початку січня 2021 року Позивачу зателефонували представники Страховика і запропонували погодити суму страхового відшкодування у розмірі 79 400 грн.

05.01.2021 року Позивач подав до Відповідача Заяву на виплату та узгодження суми страхового відшкодування, відповідно до якої просив виплатити йому визначену страховиком та узгоджену з ним суму страхового відшкодування у розмірі 79 400,00 грн., яке було розраховане шляхом зменшення розміру матеріальної шкоди у сумі 82 000 грн. на франшизу за договором страхування у сумі 2600 грн.

Проте, Відповідач листом № 68/1-ЮР від 26.01.2021 року повідомив Позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування і невизнання вимог на страхове відшкодування та послався на пп. г) п. 35.2 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого до заяви про страхове відшкодування додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, та вказав на те, що Позивачем не було надано страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу встановленого зразка, згідно якого автомобіль OPEL ZAFIRA Т5ВХ 4183 був зареєстрований за Позивачем.

Позивач не погоджується із таким рішенням страховика, вважає його незаконним і таким, що не відповідає фактичним обставинам та порушує умови договору страхування, оскільки реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не пов`язується із набуттям особою права власності на нього, і таке право було набуто у визначений законом спосіб та підтверджено належними правовстановлюючими документами.

З огляду на викладене, позивач просить підтвердити в судовому порядку своє право власності на автомобіль та стягнути з відповідача в судовому порядку страхове відшкодування, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, а також застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України і стягнути 3% річних та інфляційні втрати.

06.09.2021 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву.

14.12.2021 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого Страховик просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем для здійснення виплати страхового відшкодування в порушення вимог ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не подано документів, що підтверджували право власності на пошкоджений транспортний засіб на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди та не надано свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Позивачем подана відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає заперечення відповідача необґрунтованими, посилається на набуття ним права власності на автомобіль у визначений законом спосіб на підставі договору купівлі-продажу, який був наданий Страховій компанії, а державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. Крім того, позивач зазначив, що в подальшому 22.10.2021 р. він здійснив реєстрацію транспортного засобу в органах МВС та отримав Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

10.01.2022 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва закрито підготовче провадження.

Представником позивача подана заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника.

Представник відповідача повторно в судове засідання не з`явився, судова повістка про виклик в судове засідання була доставлена відповідачу на офіційну електронну адресу. З клопотаннями про відкладення розгляду справи відповідач не звертався.

З огляду на викладене, в зв`язку з повторною неявкою відповідача в судове засідання повідомленого належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.12.2020 року о 16 год. 50 хв. в м. Первомайськ Миколаївської області на вул. Одеська, 5 водій автомобіля Мегсеdes-Веnz Sprinter р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння не впоралась із керуванням, здійснила виїзд на ліве узбіччя, в результаті чого здійснила наїзд на три припарковані транспортні засоби, серед яких був і належний Позивачу автомобіль OPEL ZAFIRA р.н. НОМЕР_1 .

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.02.2021 р. по справі № 484/4484/20 водія ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

В силу ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (ст..1188 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Відповідно до положень ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом.

Згідно ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує: страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Отже, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, однак, в межах суми страхового відшкодування.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

На підставі ст.29 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

На підставі ст.36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна

Відповідно до ст.12 зазначеного Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована відповідачем ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» за договором (полісом) № АР/0660537, діючим на момент настання дорожньо-траснпортної пригоди.

Позивач 16.12.2020 р. звернувся до страхової компанії із повідомленням про ДТП, а також ним була подана заява про страхове відшкодування разом із всіма передбаченими п. 35.2. ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документами, серед яких був наданий Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 10-471 та Акт прийому-передачі транспортних засобів від 19.10.2020 р.

В цей же день пошкоджений автомобіль Позивача OPEL ZAFIRA р.н. НОМЕР_1 було оглянуто представником страхової компанії.

За фактом страхового випадку Відповідачем була порушена страхова справа за № 34519.

05.01.2021 року позивач подав до відповідача заяву на виплату та узгодження суми страхового відшкодування, відповідно до якої просив виплатити йому визначену страховиком та узгоджену з ним суму страхового відшкодування у розмірі 79 400,00 грн., яке було розраховане шляхом зменшення розміру матеріальної шкоди у сумі 82 000 грн. на франшизу за договором страхування у сумі 2600 грн.

Відповідач листом № 68/1-ЮР від 26.01.2021 року повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування і невизнання вимог на страхове відшкодування, посилаючись на пп. г) п. 35.2 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого до заяви про страхове відшкодування додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, та вказав на те, що позивачем не було надано страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу встановленого зразка, згідно якого автомобіль OPEL ZAFIRA Т5ВХ 4183 був зареєстрований за Позивачем.

Однак, відповідно до пп. г) п. 35.2 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до заяви про страхове відшкодування додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну.

Позивачем був наданий відповідачу документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а саме: копія Договору купівлі- продажу транспортного засобу № 10-471 від 19.10.2020 р. укладеного між ПП «АГРОТЕХЗАХІД» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) та копія Акту прийому-передачі транспортних засобів від 19.10.2020 р. до нього.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.4., 1.5. вказаного договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, Покупець зобов`язується прийняти у власність транспортний засіб, який має такі характеристики: марка OPEL , модель ZAFIRA, року випуску - 2008, тип ТЗ - Легковий автомобіль, номер кузова (шасі, рами) № НОМЕР_2 . Передача та приймання Транспортного засобу між Продавцем та Покупцем здійснюється в день укладання цього Договору та оформлюється Актом приймання-передачі, що складається в трьох примірниках. Право власності на Транспортний засіб виникає у Покупця з моменту укладення даного Договору.

На виконання умов Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 10-471 від 19.10.2020 р. продавець ПП «АГРОТЕХЗАХІД» передав, а Позивач прийняв транспортний засіб Позивача OPEL ZAFIRA р.н. НОМЕР_1 вартістю 185 386,00 грн., що підтверджується Актом прийому-передачі транспортних засобів від 19.10.2020 р.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Судове рішення не породжує право власності, а лише _ стверджує наявне у Позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі N914/904/17, від 22.05.2018 у справі N 923/1283/16, від 27.06.2018 у справі N 904/8186/17.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з юменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до статті 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Як встановлено судом автомобіль придбано позивачем за укладеним з ПП «АГРОТЕХЗАХІД» Договором купівлі-продажу транспортного засобу № 10-471 від 19.10.2020 р., підтвердженням належного виконання якого є Акт прийому-передачі транспортних засобів від 19.10.2020 р., а тому право власності на спірне рухоме майно позивачем набуто правомірно та на законних підставах.

Оскільки право власності позивача на придбане майно не визнається та заперечується відповідачем з посиланням на відсутність реєстрації вказаного транспортного засобу за позивачем, шляхом невиплати страхового відшкодування за пошкодження майна позивача, суд приходить до висновку про те, що право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання такого права в судовому порядку.

Аналогічного висновку викладені в постановах Верховного Суду у справі N 912/1426/18 від 21.05.2019, у справі N 916/3108/17 від 02.10.2018, N 904/12348/16 від 09.04.2019.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України "Про дорожній рух" та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання вказаних договорів.

Закон України "Про дорожній рух" визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.

Згідно ст. 1 Закону України "Про дорожній рух", цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.

Відповідно до статті 34 ЗУ "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані реєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів.

Згідно з п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, -причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її ведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема оформлені в установленому порядку: договір купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`ктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою,-у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу.

Тобто, приписами ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року № 1388 регулюються та встановлюються обов`язки продавців та покупців транспортних засобів, зокрема, щодо реєстрації транспортного засобу, однак, реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не пов`язується із набуттям особою права власності на нього.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.02.2018 по справі №910/11266/17.

Отже, з огляду на зазначені норми чинного законодавства суд приходить до висновку, що позивач у визначений законом спосіб набув право власності на транспортний засіб, надав Страховику відповідні документи, що підтверджують таке право на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, з огляду на що відмова у здійсненні страхового відшкодування з підстав відсутності реєстрації права власності не узгоджується з вимогами закону.

З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу суму узгодженого сторонами страхового відшкодування в розмірі 79400 гривень, з огляду на що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 36.5. ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Оскільки відповідач безпідставно не сплатив на момент подання позову суму страхового відшкодування, останній зобов`язаний сплатити пеню за період з 17.03.2021 р. по 31.12.2021 р. в розмірі 9684,62 гривні відповідно до проведеного позивачем розрахунку, який узгоджується з вимогами закону та не спростований відповідачем.

Відповідно до статті 625ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Обов`язок зі сплати страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, а отже в зв`язку з несвоєчасним виконанням такого обов`язку зі Страховика підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати за весь період прострочення зобов`язання.

Відповідно до наведеного позивачем розрахунку сумі 3% річних за період з 17.03.2021 р. по 31.12.2021 р. становить 1892,55 гривень, а сума інфляційних втрат за згаданий період становить 1842,08 гривень.

Наведений позивачем розрахунок відповідає вимогам закону та приймається судом до уваги.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 928,19 гривень, сплачені позивачем при зверненні до суду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат враховується:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В зв`язку з задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 на його користь з відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати по сплаті підтверджених витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про визнання права власності та стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на автомобіль марки OPEL ZAFIRA, 2008 р. випуску, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (ЄДРОПУ 22868348, м.Київ, вул..В.Васильківська, 102) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) суму страхового відшкодування в розмірі 79400 гривень, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в розмірі 9684,62 гривні, 3% річних в сумі 1892,55 гривень, інфляційні збитки в розмірі 1842,08 гривень, судовий збір в розмірі 928,19 гривень, витрат на правничу допомогу в сумі 20000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О.Колдіна