Провадження № 2/369/5769/22
РІШЕННЯ

Іменем України

30.12.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Смушко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивував тим, що позивач з відповідачем перебували у шлюбу. Від даного шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , 2020 року народження. За рішенням суду їх шлюб розірвано. Оскільки дійти згоди щодо місця проживання дитину, тому також судовим рішенням був вирішений їх спір та визначено місце проживання ОСОБА_3 , 2020 року народження, разом з ним, батьком ОСОБА_1 . На врегулювання взаємних спорів, також 19.07.2022 року між ними було укладено договір про визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, сплату аліментів, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П. Відповідач не зважаючи на договір та рішення суду наполягає на тому, щоб дочка проживала з нею, не привозить дочку додому, дитина розгублена, пізно лягає спати, що негативно впливає на її психологічний стан. Крім того, нещодавно за відсутності позивача, коли дитина була з бабусею, відповідач не попередивши, без його відома забрала дочку. Про що його повідомила в телефонному режимі. Вказав, що усупереч всіх домовленостей, укладеного договору, наявного судового рішення, на момент звернення до суду дитина знаходиться з відповідачем, в її рідні.

Враховуючи викладене позивач просив суд відібрати неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав та передати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьку ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

08 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними у зв`язку з тим, що на даний час дитини не навчається, не ходить до садочку, а тому вважає, що має право залишити доньку у себе вдома. Тому наполягає на тому, що дитині краще більше часу проводити із матір`ю. Наразі Амелія гарно себе почуває та бажає знаходиться разом з нею. Також вказала, що вона має змогу утримувати свою дочку, а також забезпечити дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням. Враховуючи викладене просила суд відмовити у задоволенні позовну в повному обсязі.

У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

У судове засідання відповідач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

При розгляді справи судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Святошинським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ).

Відповідно до копії договору про визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, сплату аліментів та участь у додаткових витратах на дитину від 19.07.2022 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П., зареєстровано в реєстрі №748 вбачається, що сторонами було визначено місця проживання їх малолітньої дитини разом з батьком.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2022 року у справі №369/6494/22, шлюб, зареєстрований 31 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1429 розірвано.

Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пояснень ОСОБА_5 , який є братом позивача вбачається, що мати ОСОБА_2 , не зважаючи на договір про визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, сплату аліментів та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про визначення проживання ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 , останнім часом наполягає на тому, щоб Амелія проживала разом із нею Він не раз був свідком, коли ОСОБА_2 не привозила дочку додому, дитина постійно пізно лягає спати, також Амелія почала прокидатись вночі та погано спати, що негативно впливає на її психологічний стан. Також 26 листопада 2022 року, за відсутності позивача, ОСОБА_2 забрала дитину та не привозить її додому, лише дозволяє спілкуватися із нею по телефону. Амелія на даний час знаходиться з матір`ю, де саме відповідач не повідомила.

Відповідно до пояснень ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача вбачається, що мати ОСОБА_2 не зважаючи на договір про визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, сплату аліментів та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про визначення проживання ОСОБА_3 разом із батьком, останнім часом наполягає на тому, щоб Амелія проживала разом із нею. Відповідач не привозить дочку додому вчасно, дитина постійно розгублена, пізно лягає спати, що негативно впливає на її психологічний стан. 26 листопада 2022 року, за відсутності її сина ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 забрала дитину та не привезла її додому, лише дозволяє спілкуватися із нею по телефону, дитина нічого не розуміє та на її думку перебуває в розгубленому стані під психологічним тиском матері. Амелія на даний час знаходиться з матір`ю, де саме вона не повідомляє.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу примусового відібрання дитини відповідачкою у позивача. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

За приписами ч.1. ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено місце проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Згідно із статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, а також ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України.

Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995 р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права.

Посилання відповідача на створення нею умов проживання, її право бачити та спілкуватись з дитиною, суд до уваги не приймає. У разі не погодження останньою чи з судовим рішенням, чи з укладеним договором, чи зі зміною обставин, вона має право звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання саме з нею, розірвання договору, зміна умов укладеного договору, тощо. На час вирішення справи, відповідачка позову такого не подавала, належних та допусимих доказів на підтвердження своїх заперечень не надала, фактично обмежилась своїми поясненнями. Також суд звертає увагу, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не є перешкодою у спілкування та участі іншого у вихованні дитини. Разом з тим, в такому випадку, всі дії мають узгоджуватись між батьками, що сприятиме налагодженню дитини режиму дня, створення гармонійного серидовища для її всебічного розвитку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про відібрання неповнолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282, ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав задоволити.

Відібрати неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав та передати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьку ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Інформація про третю особу: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, адреса: 02096, м. Київ, вул. Ялтинська, буд.14, каб.№1

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 січня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ