РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 569/20109/18

Провадження № 22-ц/4815/588/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 20 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_3 , про що Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального Управління юстиції у Рівненській області складено відповідний актовий запис № 718 від 30 квітня 2018 року. Брат був розлучений, дітей не було. Його родинні стосунки з померлим підтверджуються свідоцтвами про народження. 26 червня 2018 року він звернувся до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчука О.С. для подачі заяви про прийняття спадщини. Листом приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчука О.С. № 421/01-16 від 22 жовтня 2018 року його було повідомлено про те, що в спадковій справі № 10/2018 заведеній після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. від 02 червня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1215, яким охоплено всю спадщину та який складений не на його користь і спадкоємець за яким спадщину прийняв, подавши відповідну заяву в строк визначений ст. 1270 ЦК України. При цьому в ознайомленні зі змістом заповіту нотаріус відмовив. На його думку, брат не міг заповісти усе своє майно колишній дружині ОСОБА_2 , адже він з братом підтримував дружні стосунки, допомагав йому, і той наголошував, що в разі смерті саме він буде його спадкоємцем. Вважав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Просив визнати недійсним заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. від 02 червня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1215.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що оскаржуваний заповіт був належним чином оформлений, з урахуванням передбачених чинним на той час законодавством вимог, а саме: складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, із зазначенням місця та часу його складання, встановленням особи заповідача, підписаний заповідачем ОСОБА_3 у присутності нотаріуса і посвідчений державним нотаріусом Ткачук М. Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1-1213, та обґрунтоване відсутністю належних та достовірних доказів протилежного, зокрема невідповідності волевиявлення внутрішній волі заповідача та вчинення у заповіті підпису від імені заповідача іншою особою, на які послався в своєму позові позивач.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі оспорює порядок посвідчення та невідповідність вимогам закону заповіту, який складено 02.06.1994 року, тобто до набрання чинності ЦК України та доводить, що до спірних правовідносин належить застосовувати положення ЦК УРСР, котрий діяв на момент посвідчення оскаржуваного заповіту. Пояснює, що на момент звернення до суду з цим позовом він не був ознайомлений зі змістом заповіту, і уже в ході розгляду справи суд забезпечив йому таку можливість. Додає, що після ознайомлення із зазначеним документом він виявив, що підпис на заповіті вчинено не його братом, у зв`язку з чим він заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Вказує, що попри задоволення судом клопотання та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, її висновок не було отримано, оскільки через скрутне матеріальне становище і хворобу він не зміг внести оплату експертній установі за її проведення. Вказує, що судом ці обставини безпідставно проігноровані, а стороною відповідача протрактовані як зловживання процесуальними правами. Вказує на те, що його клопотання про виклик свідків також не розглянуто належним чином. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого повторно Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Рівненській області 30.04.2018 року, актовий запис № 718 (а.с. 9).

02 червня 1994 року ОСОБА_3 заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право ОСОБА_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом заповіту від 02.06.1994 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1215 (а.с. 131).

В строк, визначений ст. 1270 ЦК України, спадкоємець ОСОБА_2 спадщину прийняла, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С.

26.06.2018 року позивач ОСОБА_1 також подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого брата до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С..

Листом приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчука О.С. № 421/01-16 від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що в спадковій справі № 10/2018, заведеній після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М. Ю. від 02 червня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1215, яким охоплено всю спадщину та який складений не на користь ОСОБА_1 , і спадкоємець за яким спадщину прийняв, подавши відповідну заяву в строк, визначений ст. 1270 ЦК України (а.с. 10).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту, зокрема заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року зі змінами, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

У позовній заяві ОСОБА_1 як на підставу недійсності заповіту, вчиненого його братом ОСОБА_3 02 червня 1994 року, покликався на невідповідність внутрішньої волі заповідача такому зовнішньому волевиявленню та на те, що заповіт підписаний не самим заповідачем власноручно, а іншою особою.

Частинами 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України, а згідно ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

За ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За правилами ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Покликання апелянта на те, що його брат при спілкуванні говорив про те, що заповість своє майно на його користь, не можуть слугувати в цьому спорі підставами для скасування рішення суду першої інстанції та визнання недійсним заповіту з мотивів невідповідності внутрішньої волі заповідача зовнішньому волевиявленню, оскільки жодними доказами вони не підтверджені.

Покликання апелянта на те, що розгляд цього спору повинен здійснюватися за положеннями ЦК УРСР, а не ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли під час дії ЦК УРСР, апеляційним судом відхиляються.

За правилами цивільного судочинства, при вирішенні спорів щодо правовідносин застосовуються ті норми закону, які були чинними на момент їх виникнення. Дійсно, оскаржуваний заповіт вчинено 02 червня 1994 року, в час дії Цивільного кодексу Української РСР у відповідній редакції, однак спірні правовідносини виникли не в момент вчинення заповіту, а після смерті заповідача, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і відкриття спадщини, тобто на час дії ЦК України.

На думку апеляційного суду, оскаржуваний заповіт відповідає вимогам закону, встановленим на момент його вчинення.

Покликання апеляційної скарги на те, що заповіт по своїй суті є одностороннім правочином і для його укладення достатньо волевиявлення однієї сторони, проте для його чинності є необхідним дотримання ряду вимог, які дотримані не були, а також на те, що волевиявлення заповідача не є вільним, не відповідає внутрішній волі та не спрямоване на настання наслідків апеляційним судом відхиляються як такі, що не підтверджені жодними доказами.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому щодо такого застосовуються положення законодавства, які передбачають випадки та умови за яких правочин може бути визнано недійсним.

Відповідно до п.5 "Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Покликання апелянта на те, що заповіт не підписано його братом власноручно, підпис під заповітом не належить заповідачу, не можуть слугувати підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки спростовуються обставинами справи.

Так, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року у справі за клопотанням позивача була призначена судова почеркознавча експертиза щодо належності покійному ОСОБА_3 підпису в заповіті, однак, матеріали цивільної справи № 569/20109/18 з супровідним листом директора Рівненського НДЕКЦ А.Семчука були повернуті до Рівненського міського суду Рівненської області в зв`язку із неоплатою позивачем виставленого рахунку за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

До апеляційного суду позивач знову подав клопотання про призначення у справі ще одної судової почеркознавчої експертизи щодо належності покійному ОСОБА_3 підпису в заповіті. У задоволенні клопотання апеляційним судом відмовлено, судом роз"яснено позивачу про те, що така експертиза за ухвалою місцевого суду уже виконана і при оплаті ним робіт за її виконання експертом буде наданий висновок. Позичач клопотань про необхідність долучення до справи виконаного експертом висновку не заявив.

Будь-яких доказів на підтвердження доводів про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, суду не надано.

У своїй апеляційній скарзі позивач вказував на порушення судом процесуальних норм, які виявилися у ігноруванні його клопотання про виклик свідків. Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Позивач вказує, що заява про виклик свідків була ним подана до суду 03.07.2019 року, тоді як позов подано 24.10.2018 року . У самому тексті заяви зазначено лише прізвища свідків, без зазначення обставин, які вони можуть підтвердити, що вказує на недотримання зазначених положень закону.

Встановлені обставини справи в сукупності і взаємозв`язку із нормами закону, якими вони врегульовані, дають апеляційному суду підстави для висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним заповіту, вчиненого ОСОБА_3 02 червня 1994 року, з підстав невідповідності внутрішньої волі заповідача зовнішньому волевиявленню та підпису не самим заповідачем власноручно, а іншою особою, не доведені належними, достатніми і достовірними доказами, а тому є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 13 липня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.