РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 жовтня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи: Центр забезпечення № 1 Головного управління Національної поліції у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 у гуртожитку для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_2 та зняти відповідачів з реєстрації.

Свої вимоги мотивує тим, що 31 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак сімейне життя не склалось, тому рішенням суду в 2019 році шлюб між ними розірвано. Зазначає, що він, працюючи водієм Полку поліції особливого призначення № 2 Головного управління Національної поліції у місті Києві, отримав службове жиле приміщення - кімнату НОМЕР_1 площею 17.4 кв. м у гуртожитку для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_2 , яку було видано для проживання сім`ї у складі 3 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

З травня 2019 року відповідач добровільно покинула місце проживання та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та уклала новий шлюб. Відповідач не перебувала та не перебуває у трудових відносинах з підрозділами Національної поліції.

Крім того, позивач зазначає, що він також уклав новий шлюб та має намір використовувати вищевказане службове житло для проживання із новою сім`єю, однак адміністрація гуртожитку відмовила у реєстрації нової дружини, посилаючись на те, що розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути меншим ніж 6 кв. м на одну особу.

Таким чином, факт реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у жилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 порушує його права, а саме, він повинен сплачувати комунальні платежі за осіб, які фактично не користуються житлом та не має можливості зареєструвати у кімнаті нову дружину.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що відповідач разом із сином добровільно покинули місце реєстрації, понад 12 місяців проживають за іншою адресою та зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 серпня 2020 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом.

Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 03 лютого 2021 року № 7 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/18251/20, провадження № 2/760/994/21, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року вказану справу прийнято до провадження головуючим суддею Ішуніною Л. М. та призначено підготовче судове засідання.

19 квітня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_5 , в яких зазначено, що комендантом гуртожитку Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_14 в присутності сусідів було складено Акт від 29 червня 2020 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в гуртожитку ГУ НП за адресою: АДРЕСА_4 з травня 2019 року не проживають та не з`являлись. Комунальні послуги на них нараховуються, однак ними не сплачуються.

Ухвалою суду від 15 червня 2021 року у вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

24 листопада 2021 року ухвалою суду залучено до участі у справі Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки рішення суду може вплинути на права або обов`язки малолітньої дитини щодо спірної кімнати.

01 лютого 2022 року до суду надійшли письмові пояснення начальника Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Давиденко В., в яких зазначено, що малолітній ОСОБА_7 не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між батьками та проживання разом з матір`ю. Враховуючи його малолітній вік, він не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній кімнаті обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, в якому проживає її батько.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві просив позов задовольнити. 05 жовтня 2022 року подав до суду заяву, в якій зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Треті особи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили, представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у своїх письмових поясненнях просила слухати справу у її відсутність.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та третіх осіб.

Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Судом установлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у 2019 році було розірвано (а. с. 5, 9).

Від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 30 січня 2014 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві серії НОМЕР_1 (а. с. 19).

Відповідно до ордеру № 14 на право заняття жилого приміщення у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання від 18 грудня 2015 року, виданого на підставі рішення ЖБК ГУ МВС України в м. Києві від 05 листопада 2015 року № 7, ОСОБА_1 надано жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , зі складом сім`ї: дружина - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_3 (а. с. 8).

Згідно спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України від 14 листопада 2016 року № 961/1522, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року № 1482 «Про передачу об`єктів права державної комунальної власності», з урахуванням погодження Фонду державного майна України від 07 квітня 2016 року № 10-24-6305 гуртожиток АДРЕСА_5 зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України передано до сфери управління Національної поліції України.

Відповідно до Довiдки ГУ НП у м. Києві від 08 червня 2018 року

№ 4141/125/05/21-2008 гуртожиток № 3 по АДРЕСА_2 перебуває на балансі Головного управління Національної поліції у м. Києві.

З огляду на викладене, судом установлено, що на момент звернення до суду позивач є наймачем вказаної кімнати.

Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, копії паспорту відповідача, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 17, 20).

Згідно з Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 29 червня 2020 року, складеного комендантом гуртожитку № 3 ОСОБА_8 та підписаного сусідами: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , вони з травня 2019 року по теперішній час не бачили ОСОБА_4 ( ОСОБА_13 ) та ОСОБА_3 (син позивача) за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 . Вищевказана кімната була щоденно доступна для їхнього огляду, протягом останнього року в ній проживає виключно ОСОБА_1 . Особисті речі колишньої дружини та дитини в кімнаті відсутні (а. с. 14).

Крім того, допитані судом в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 підтвердили викладені позивачем обставини.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 з кінця весни 2019 року не проживає разом з позивачем та дитина проживає разом з нею.

Свідок ОСОБА_9 зазначив, що він є сусідом позивача та пояснив, що з кінця 2019 року ОСОБА_2 не проживає з позивачем, син проживає разом з матір`ю та періодично навідується до батька.

Свідок ОСОБА_11 зазначив, що він проживає на одному поверсі з позивачем, з 2019 року колишня дружина ( ОСОБА_2 ) позивача з ним не проживає, син проживає з матір`ю та періодично заїжджає до батька, якого він двічі бачив особисто.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (стаття 405 ЦК України) (Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2).

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (частина третя статті 71 ЖК України).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З огляду на викладене, щоб визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідна наявність таких умов: особа відсутня за місцем реєстрації без поважних причин понад 6 місяців; відсутні поважні причини відсутності особи понад 6 місяців, перелік яких чітко визначений законом; наявність доказів того, що особа не проживає у житлі протягом цього строку і більше.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»).

Так, з заяви відповідача про видачу судового наказу про стягнення аліментів вбачається, що вона з травня 2019 року добровільно виїхала зі спірної квартири, та разом з сином, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , проживають в с. Березоточа Лубенського району Полтавської області.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи, що відповідач, хоча і значиться зареєстрованою у спірній кімнаті, однак у спірному житлі не проживає без поважних причин понад встановлений законом строк, тобто понад 6 місяців, добровільно виїхала зі спірної квартири, будь-якої участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла не приймає, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 .

Щодо вимоги про визнання їхнього спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З огляду на викладене, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його непроживання у спірній кімнаті, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 є членом сім`ї як матері у зв`язку з розірванням шлюбу, так і батька, як члена сім`ї наймача спірного житлового приміщення, і був зареєстрований у спірній квартирі за місцем проживання свого батька з дотриманням вимог закону, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Окрім цього, позивач також просить зняти з реєстрації відповідачів, однака дана позовна вимога не може бути задоволена судом з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації.

У разі відмови компетентного органу зняти особу з реєстраційного обліку на підставі даного судового рішення, в разі набрання ним законної сили, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірною кімнатою суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що відповідач, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростувала, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 70-72 ЖК України, статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 280-283, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме - кімнатою № НОМЕР_2 у гуртожитку для тимчасового проживання по АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ;

треті особи:

Центр забезпечення № 1 Головного управління Національної поліції у м. Києві - код ЄДРПОУ-40108583, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15:

Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації - код ЄДРПОУ-37485506, місцезнаходження: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 41.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна