ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №520/17663/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3095/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Соломенцева Ігоря Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко О.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на неї

У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі- АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 10 листопада 2010 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк»з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету -заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 10 листопада 2010 року, за якою отримав кредит у розмірі 87 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором відповідач належним чином не виконав, а тому станом на 22 травня 2019 року має заборгованість у розмірі 111 426,47 грн., яка складається з:

- заборгованості за тілом кредиту у розмірі 74 311,18 грн.;

- заборгованість за процентами у розмірі 31 333,08 грн.;

- штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн.;

- штраф (процентна складова) у розмірі 5 282,21 грн.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 111 426,47 грн. та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1921 грн. (т.1 а.с.2-5).

У відзиві на позов адвокат Соломенцев І.А. в інтересах ОСОБА_1 просив відмовити у задоволені позові, посилаючись на недопустимість доказів, наданих банком, ненадання позивачем доказів отримання кредиту та надані суду копії документів, які не збігаються з датами. Зокрема, зазначав, що:

-розрахунок заборгованості починається з 04 листопада 2015 року, в той час як анкета-заява від 10 листопада 2010 року;

-анкета-заява містить виправлення у даті її складання, але не містить ні підпису ОСОБА_1 , ні назви картки, яку бажав отримати відповідач, а ні суми кредитного ліміту;

- витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку без дати та підпису відповідача;

-копія паспорту ОСОБА_1 підписана 22 серпня 2018 року;

-будь-яких документів про підписання кредитного договору відповідачем, доказів отримання банківської картки 10 листопада 2010 року, доказів відкриття банківського рахунку, руху коштів по ньому, доказів отримання кредиту (касовий ордер, меморіальний ордер) позивачем не надано (т.1 а.с.55-60).

У відповіді на відзив банк, посилаючись на необґрунтованість доводів відповідача, просив задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі (т.1 а.с.77-83).

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10 листопада 2010 року у розмірі 105 644,26 грн., яка складається із заборгованості за: кредитом в сумі 74 311,18 грн., процентами за користування кредитом у сумі 31 333,08 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем доведено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту у сумі 74 311,18 грн. та по процентам в сумі 31333,08 грн. в зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору (т.1 а.с.190-191).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Соломенцев І.А. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Скарга обґрунтована крім доводів, що викладені у відзиві на позов, тим, що суд:

- не застосував позовну давність, про застосування якої заявлено як у відзиві, так і в судових дебатах;

- не звернув уваги, що анкета-заява не містить даних про отримання відповідачем зазначеної суми кредиту, процентів з користуванням кредиту, пені та штрафу;

- безпідставно стягнув проценти за користування кредитом не зважаючи на те, що такі дані не містяться в анкеті- заяви. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву- анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування;

-не врахував, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 листопада 2010 року шляхом підписання заяви-анкети;

-не спростував доводів відповідача про отримання зазначеної суми кредиту, не надання банком доказів отримання відповідачем картки 10 листопада 2010 року, руху коштів по картковому рахунку з дати укладання договору, доказів переказу коштів на картковий рахунок, номеру цього рахунку, номеру картки (т.1 а.с.193-195).

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

13 грудня 2022 року в судовому засіданні в режимі відеоконференції прийняла участь представник Ткач О.С. в інтересах ОСОБА_1 . Позивач, будучі сповіщений про розгляд справи в режимі відеоконференції, не прийняв участь у судовому засіданні (т.1 а.с.245, т.2 а.с.3).

Колегією суддів враховано:

- перебування справи в провадженні апеляційного суду з червня 2022 року;

-наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін,

- положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом;

- рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії", в якому зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання;

- відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 13 грудня 2022 року за відсутності позивача, належним чином повідомленого про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника Ткач О.С. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

10 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.11).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які булі надані йому для ознайомлення у письмовому виді.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 січня 2020 рокуОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 10 листопада 2010 року отримав картки №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дні 10.2018 року (т.1 а.с.99).

Картки за номером:

- НОМЕР_1 видано 04 листопада 2015 року, термін дії - жовтень 2016 року;

- НОМЕР_2 видано 19 жовтня 2016 року, термін дії - жовтень 2017 року;

- НОМЕР_3 видано 06 лютого 2017 року, термін дії - жовтень 2018 року (т.2 а.с.127).

Згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку здійснений лише 04 листопада 2015 року. При цьому, 04 листопада 2015 року кредитний ліміт встановлено на рівні 5 500 грн.; 01 грудня 2015 року збільшено до 7 500 грн.; 04 серпня 2016 року - 37 500 грн.; 06 лютого 2018 року - 87 500 грн.; 01 листопада 2018 року - 79 320 грн.; 01 листопада 2018 року - 0 грн (т.2 а.с.128).

За розрахунком заборгованості уОСОБА_1 станом на 22 травня 2019 року наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 111 426,47 грн., яка складається з:

- заборгованості за кредитом у розмірі 74 311,18 грн.;

- заборгованості за процентами у розмірі 31 333,08 грн.;

- штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн.;

- штрафу (процентна складова) у розмірі 5 282,21 грн. (т.2 а.с.6-10).

На підтвердження позовних вимог банком також додані виписка з рахунку, Умови та правила надання банківських послуг, які містять тарифи (т.1 а.с.12-31,86-98,115-126).

З виписки по рахунку встановлено, що 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 здійснено перевід зі своєї картки через Приват24, 06 листопада 2015 року поповнення карткового рахунку, а з 07 листопада 2015 року відповідач розраховувався карткою за товари і послуги, знімав кошти в банкоматах, поповнював карту в терміналі самообслуговування, робив перекази коштів тощо, тобто активно користувався коштами (т.1 а.с.86-98, 115-126).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 74 311,18 грн. та заборгованості по процентам в сумі 31 333,08 грн. є доведеними та підлягають задоволенню.

Колегія суддів з таким висновком суду у повній мірі не може погодитись з огляду на таке.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості по кредитному договору, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), просив стягнути складові його повної вартості, зокрема: заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення неустойки, вірно виходив з того, що не можуть бути прийняті до уваги надані суду Умови та правила надання банківських послуг, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку».

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Вони не підписані та не визнаються позичальником, а також ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи та які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 листопада 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню, що зроблено судом першої інстанції.

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 10 листопада 2010 року, довідки: про отриманні картки та термін їх дії, про встановлення/зміни кредитного ліміту; виписку з рахунку про рух коштів, за якою позичальник протягом спірного періоду активно використовував отримані від банку гроші та здійснював поповнення рахунку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про укладення сторонами кредитного договору від 10 листопада 2010 року, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними.

При цьому, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. На цьому наголошував Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Відтак, позивачем доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. В той час як відповідачем не спростована сума заборгованості за тілом кредиту та не надано контрозрахунку на підтвердження своїх заперечень.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками, не звернувся уваги на те, що банком не доведено належними доказами, що між сторонами узгоджено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами. Так, анкета-заява не містить умов про сплату відсотків за користування кредитом, а надані Умови та Правила, які містять Тарифи, судом не можуть бути прийняті, оскільки вони не підписані відповідачем та не визнаються ним. При цьому, суду не доведено, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні позовних вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки доказів узгодження сторонами сплати відсотків за користування кредитом суду не надано. Тому доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення заборгованості за відсотками знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення неустойки судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги з огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог банку про стягнення неустойки.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10 листопада 2010 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів за тілом кредиту в сумі 74 311,18 грн. Рішення суду в цій частині відповідає матеріалам справи, підтверджено випискою банку по рахунку ОСОБА_1 , та розрахунком заборгованості за договором (т.1 а.с.6-10, 86-98, 115-126).

Таким чином, суд першої інстанції, обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 74 311,18 грн.

Доводи апелянта про те, що кредитні кошти відповідач не отримував, спростовуються розрахунком заборгованості, випискою з рахунку, в якому зазначено деталі операцій, сума в валюті операцій, залишок коштів після їх отримання у банку, починаючи з 04 листопада 2015 року по 30 вересня 2019 року.

Посилання на те, що заява-анкета оформлена 10 листопада 2010 року, а рух по рахунку почався з 04 листопада 2015 року до уваги не приймаються, оскільки відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку проведений банком лише 04 листопада 2015 року, тобто саме з цього часу позичальник почав користуватися кредитними коштами.

Крім того, згідно виписки з карткового рахунку банку, чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався коштами, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали, в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором, що відображено в графі «Сума погашення за наданим кредитом».

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, всі операції за картковим рахунком, з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, не заявлялось клопотання про призначення судово-економічної експертизи по справі.

Доводи апелянта про не застосування судом позовної давності є необґрунтованими. По-перше, відповідачем у відзиві на позов не заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності, як зазначає апелянт. Про пропуск строку позовної давності представником Соломенцевим І.А. в інтересах відповідача заявлено у поясненнях (т.1 а.с.181-186). По-друге, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту судом визнані обґрунтованими, а вимоги про стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою - необґрунтованими.

При цьому, враховуючи, що:

- заборгованість за тілом кредиту виникла за період з 04 листопада 2015 року по 22 травня 2019 року;

- умовами договору не встановлено строки погашення заборгованості;

- здійснення відповідачем періодичного погашення заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку, з якої встановлено, що останній платіж здійснений відповідачем 01 вересня 2019 року (поповнення своєї картки в терміналі самообслуговування), що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності;

- звернення до суду з позовом через засоби поштового зв`язку 25 липня 2019 року,

то позивачем не пропущений строк позовної давності по вимозі про стягнення заборгованості за тілом кредиту. В частині вимог про стягнення заборгованості за відсотками та неустойки позовна давність застосована не може бути, з огляду на відмову у їх задоволенні за необґрунтованістю.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Щодо судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати (зокрема судовий збір) у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу.

З огляду на:

- обсяг заявлених позовних вимог у розмірі 111 426,47 грн., що складає 100% заявлених вимог,

- розмір задоволених вимог - 74 311,18 грн., що становить 67% від заявлених вимог (74 311,18 х100 : 111 426,47= 67),

то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1287,07 грн., що становить 67 % від 1921 грн., сплачених позивачем у суді першої інстанції, виходячи з такого розрахунку: 1 921 х 67 : 100 = 1 287,07 грн. (т.1 а.с.1).

Висновки апеляційного суду

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в частині:

- стягнення заборгованості за тілом кредиту ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права;

- стягнення заборгованості за відсотками постановлене без додержання норм матеріального права.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення суду зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Соломенцева Ігоря Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року змінити, виклавши резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місце знаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ) заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2010 року у розмірі 74 311,18 грн. (сімдесят чотири тисячі триста одинадцять гривень вісімнадцять копійок), яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 74 311,18 грн. (сімдесят чотири тисячі триста одинадцять гривень вісімнадцять копійок).

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місце знаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ) судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1 287,07 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят сім гривень сім копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді :