Постанова

Іменем України

19 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 466/4560/20

провадження № 61-21154 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі: Управління Служби безпеки України у Львівській області, Львівська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що 07 серпня 2016 року їх незаконно затримано працівниками Управління Служби Безпеки України у Львівській області по підозрі у вчиненні замаху на вчинення терористичного акту у с. Дубляни Львівської області та проведено обшук за місцем їх проживання.

07 серпня 2016 року їм безпідставно вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258 КК України (незакінчений замах на вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб) в межах кримінального провадження № 0000063 від 07 серпня 2016 року.

08 серпня 2016 року на офіційній сторінці Служби безпеки України опубліковано повідомлення про попередження працівниками Служби безпеки України терористичного акту на трьох міжнародних залізничних сполучень, затримання п`ятьох членів терористичної групи, один з яких був затриманий під час закладання вибухівки на мосту біля села Дубляни Львівської області.

В подальшому позивачі перебували в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» із 07 серпня 2016 року по 23 лютого 2018 року на підставі ухвал судів щодо обрання та продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, які були обґрунтовані неможливістю застосувати інший запобіжний захід через інкримінування позивачам вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 14, частиною другою статті 258 КК України.

Неодноразово судом їм було відмовлено у клопотанні їх адвоката про зміну запобіжного заходу у вигляді з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Протягом вищезгаданого періоду позивачам неодноразово вручалися повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, а 16 січня 2017 року їм було вручено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 14, частиною другою статті 258, частиною першою статті 263, частиною першою статті 109 КК України, а ОСОБА_2 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 14, частиною другою статті 258, частиною першою статті 263, частиною першою статті 109 КК України, частиною другою статті 345 КК України та направлено до Галицького районного суду м. Львова.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року їх було звільнено від відповідальності за вчинення кримінального правопорушення - готування до вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб (частина перша статті 14, частина друга статті 258 КК України) та закрито у цій частині кримінальне провадження. У даній ухвалі вказано, що позивачі вчинили ряд дій по підготовці до вчинення терористичного акту, проте 30 червня 2016 року на зборах дійшли згоди щодо відмови від подальшого вчинення такої діяльності, так як усвідомили що в результаті вибухів на залізничних коліях можуть постраждати люди. Це підтверджується, зокрема, зібраними матеріалами справи, у тому числі результатами проведених ще до затримання позивачів негласних слідчих дій. Таким чином, сторона обвинувачення та органи досудового слідства мали в своєму розпорядженні докази добровільної відмови позивачів від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 258 КК України, однак, незважаючи на це, їх було затримано саме по підозрі у вчиненні злочину, передбаченого статтею 258 КК України, та обрано/продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у змові з метою вчинення дій, спрямованих на насильницьке захоплення державної влади та у придбанні і зберіганні без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї, боєприпасів до неї та вибухових речовин та засуджено до 5 років позбавлення волі, запобіжний захід ОСОБА_1 залишено без змін.

Цим же вироком ОСОБА_2 виправдано за інкриміноване йому кримінальне правопорушення (змова про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної впали), однак визнано винним в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків та у зберіганні без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї і боєприпасів до неї та засуджено до 4 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з встановленням 3 років іспитового терміну.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року вирок суду першої інстанції було змінено, а саме: позивачам в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення зараховано один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено ОСОБА_1 з-під варти.

Також зазначали, що дана справа стала предметом пильної уваги національних засобів масової інформації та громадськості, представники яких були присутні на усіх судових засіданнях, а судовий процес було продемонстровано за допомогою фотографій та відео через засоби масової інформації та соціальні мережі.

Вказували, що необґрунтована підозра та обвинувачення за статтями 109, 258 КК України стало підставою для тривалого порушення їх прав з огляду на продовження їм запобіжного заходу через помилкову кваліфікацію їх діянь.

Стверджували, що їм було завдано великих душевних страждань з огляду на те, що вони перебували в СІЗО як попередньо ув`язнені без можливості зміни їм запобіжного заходу на альтернативний.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 1 700 280 грн та 2 550 420 грн відповідно на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також понесені ними судові витрати.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, щокримінальне провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було закрито за нереабілітуючою підставою, жодних з перелічених частиною першою статті 1176 ЦК України незаконних дій щодо позивачів вчинено не було.

Ураховуючи, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 закрито не з підстав, визначених статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», позивачами не надано доказів, що підтверджують незаконність рішень, дій чи бездіяльності, вчинених посадовими особами прокуратури, Служби безпеки України при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також не надано доказів того, що відповідачами завдано моральну шкоду, як і не надано доказів наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вину останніх в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивачів діями відповідачів, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - подаладо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо стягнення моральної шкоди внаслідок закриття провадження у справі з підстав добровільної відмови від вчинення кримінального правопорушення та при наявності висновку про заподіяння моральної шкоди (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 січня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 466/4560/20 з Шевченківського районного суду м. Львова.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що більш як за місяць до затримання позивачів працівники Служби безпеки України мали відомості про добровільну відмову останніх від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 258 КК України, що звільняло позивачів від кримінальної відповідальності та вказувало на відсутність правових підстав для їх затримання та вручення підозри.

Зазначала, що на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не притягнуто до кримінальної відповідальності за статтею 258 КК України у зв`язку із добровільною відмовою від вчинення кримінального правопорушення ще до моменту їх затримання, тому, на думку заявника, затримання, обрання та продовження запобіжного заходу, яке ґрунтувалось на безпідставній підозрі, було незаконним.

Крім того, підставою для подання позову є також виправдувальний вирок в частині інкримінування ОСОБА_2 вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 109 КК України.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У квітні 2022 року Служба безпеки України та Львівська обласна прокуратура подали відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначили, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Відтак, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 серпня 2016 року слідчим відділом Управління Служби безпеки України у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000063 за фактом замаху на вчинення терористичного акту на території Львівської області за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258 КК України. Цього ж дня в порядку статті 208 КПК України затримано, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_2 07 серпня 2016 року, а ОСОБА_1 08 серпня 2016 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258 КК України.

Підставою для затримання, а також повідомлення вказаним особам про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258 КК України, стали результати проведених обшуків та результати негласних слідчих (розшукових) дій, проведених з метою перевірки в межах кримінального провадження від 26 липня 2014 року № 0002477 за фактами здійснення у 2014 році невстановленими особами двох пострілів по будинку міського голови ОСОБА_4 , їх можливої причетності до вчинення вказаних злочинів та перевірки однієї з версій вчинення цього злочину колишніми учасниками АТО та особами, які володіють навиками стрільби з ручного протитанкового гранатомету.

У той же день за місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших причетних до злочину осіб на підставі ухвал слідчого судді проведено обшуки, у ході яких вилучено значну кількість вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових пристроїв та речовин.

В подальшому органом досудового розслідування прийнято рішення про їх затримання та повідомлено їх про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258 КК України, з огляду на наявні у слідства докази проведення підготовчих дій, а також зберігання за місцем проживання зазначеними вище особами вибухових речовин та пристроїв, які могли бути використані під час вчинення терористичних актів, а також було звернено до суду клопотання про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

09 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

10 серпня 2016 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15 серпня 2016 року ухвалою Львівського апеляційного суду ухвалу слідчого судді про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Ухвала слідчого судді про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 не оскаржувалася.

28 вересня 2016 року та 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258, частиною першою статті 263 КК України, а ОСОБА_2 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 15, частиною другою статті 258, частиною першою статті 263 КК України, частиною другою статті 345 КК України.

В подальшому, у ході досудового розслідування та судового розгляду справи запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжувалися.

05 січня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повідомлено про зміну підозри: ОСОБА_1 - за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258, частиною першою статті 109, частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України, ОСОБА_2 - за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258, частиною першою статті 109, частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України, частиною другою статті 345 КК України.

Постановою старшого слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону Коциби В. від 02 серпня 2017 року кримінальне провадження від 20 вересня 2016 року № 0000241 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України закрито, у зв`язку із встановленням відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 109 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, за частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обрано остаточне покарання - 5 років позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_2 засуджено за частиною другою статті 345 КК України до 4 років позбавлення волі, за частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України КК України до 3 років позбавлення волі, за частиною першою статті 109 КК України виправдано. На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обрано остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі. На підставі статей 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового терміну строком 3 роки (а.с. 106-114, т. 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258 КК України на підставі статей 17, 44 КК України. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258 КК України закрито (а.с. 115-118, т. 1).

На вказаний вирок Шевченківського районного суду м. Львова прокурором у кримінальному провадженні та захисниками засуджених: ОСОБА_1 , Шпіка В.З. подано апеляційні скарги.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, апеляційну скаргу захисників засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року в частині зарахування строку попереднього ув`язнення змінено. Зараховано у строк відбуття покарання строк утримання під вартою з розрахунку 1 день за 2 дні. В решті вирок Шевченківського районного суду від 23 лютого2018 залишено без змін (а.с. 123-130, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на такі групи: реабілітуючі; нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 було виправдано за частиною першою статті 109 КК України, проте в межах того ж кримінального провадження засуджено за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 345, частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258 КК України у зв`язку з добровільною відмовою від доведення злочину до кінця і з цих підстав закрито кримінальне провадження, тобто не з реабілітуючих підстав та не у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Також встановлено, що ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 109, частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258 КК України у зв`язку з добровільною відмовою від доведення злочину до кінця і з цих підстав закрито кримінальне провадження, тобто не з реабілітуючих підстав та не у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що кримінальне провадження щодо позивачів закрито не з підстав, визначених статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», а у зв`язку з добровільним припиненням злочинної діяльності, чого не заперечували позивачі. Позивачами не надано доказів, що підтверджують незаконність рішень, дій чи бездіяльності, вчинених посадовими особами прокуратури, Служби безпеки України при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Доводи касаційної скарги про те, що затримання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , обрання та продовження строку запобіжного заходу було незаконним у зв`язку з тим, що за деякими з інкримінованих їм кримінальних правопорушень не було притягнуто до кримінальної відповідальності, безпідставні, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано винними у рамках того ж кримінального провадження у вчиненні цілого ряду кримінальних правопорушень.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Доводи касаційної скарги про те, що судами не застосовано практику Європейського суду з прав людини, бездіяльність прокуратури підтверджена матеріалами справи, яка спричинила тяжкі, тривалі моральні страждання, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара