Житомирський апеляційний суд
Справа №289/875/16-ц Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 289/875/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Янчук В.В. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з названим позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 24 500,00 доларів США в гривневому еквіваленті на день платежу, 3 200,00 Євро в гривневому еквіваленті на день платежу, 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 11 434,00 грн, інфляційні витрати в розмірі 29 296,60 грн, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 60 844,99 грн, пеню в розмірі 60 844,99 грн та понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 40 000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що він передав ОСОБА_2 24 500,00 доларів США та 3 200,00 Євро за договором позики і на підтвердження цього останній написав розписку від 12 травня 2015 року та зобов`язався повернути отримані кошти до 12 травня 2016 року. Відповідач у встановлений у розписці строк кошти не повернув. У зв`язку із наведеним, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року, а саме: скасовано арешт на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, яка надійшла до суду 15.07.2020 ( т.3 а.с.36-41) та просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 24500 доларів США в гривневому еквіваленті на день платежу, 3200 Євро в гривневому еквіваленті на день платежу, три відсотка річних від суми простроченої заборгованості в розмірі - 85229,65 грн., інфляційні втрати в розмірі - 258423,98 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі - 434643,39 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

05.08.2022 представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не встановлено, яка правова природа наданої відповідачем розписки та не з`ясовано характер правовідносин, які виникли після її укладання. Вказує, що судом першої інстанції не було належним чином оцінено усі подані сторонами докази, прийняття їх або відхилення з наведенням відповідних мотивів. Також зазначає, що судом не взято до уваги, що відповідачем визнано факт отримання від позивача коштів, в результаті чого відповідачем була написана розписка. Судом не досліджено в судовому засіданні і не взято до уваги правовідносини новації між сторонами, про що вказував Верховний Суд, відправляючи зазначену справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2015 року ОСОБА_2 , власноручно написав розписку, в якій зазначив, що «зобов`язується повернути ОСОБА_7 24 500 (двадцять чотири тисячі США) та 3200 ( три тисячі Євро) до 12.05.2016 ( том 1 а.с.7).

Оскільки в установлений строк ОСОБА_2 не повернув кошти ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики на підставі положень ст. 1049 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що із дослідженого оригіналу розписки не вбачається отримання від позивача відповідачем грошових коштів у розмірі 24500 доларів США та 3200 Євро саме в позику, як це передбачено ст. 1046 ЦК України, а надана ОСОБА_8 розписка від 12.05.2015 р. не є належним та допустимим доказом укладення між сторонами саме договору позики.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження №6-63цс13) та від 11 листопада 2015 року (провадження №6-1967цс15).

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив наявність у нього боргу перед ОСОБА_1 , зобов`язуючись повернути йому, як зазначено в розписці, «24 500 (двадцять чотири тисячі США) та 3200 ( три тисячі Євро) до 12.05.2016».

Прослуханими в суді апеляційної інстанції, шляхом відтворення аудіозаписів судових засідань, пояснень ОСОБА_9 як сторони та як свідка, встановлено, що він не заперечує факту наявності боргу перед ОСОБА_1 , але не в такій сумі як зазначено в розписці. Вказав, що кошти передавались йому частинами з загальній сумі 7 000 доларів США та 2 000 євро. При цьому ОСОБА_2 пропонував повернути ОСОБА_1 борг в сумі 17 тис гривень та передати 5 гектарів землі, на що позивач не погодився. Пояснюючи обставини зазначення грошових сум у розписці, ОСОБА_2 вказав, що перебував у нетверезому стані.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також підтвердили передачу ОСОБА_1 коштів в борг ОСОБА_2 частинами, які частково здійснювались через них.

Представник відповідача ОСОБА_12 , не заперечуючи факту написання розписки, зазначає, що між сторонами не існувало договірних відносин щодо ведення підприємницької діяльності, проте категорично наполягає на тому, що на спірні правовідносини не поширюється договір позики, оскільки в розписці не зазначено про отримання кошів. Представник також зазначив, що між сторонами були певні правовідносини, в тому числі шляхом передачі позивачу сільськогосподарської техніки, за якими були здійснені розрахунки, але вони не стосуються розписки.

Судом першої інстанції був допитаний як свідок ОСОБА_1 , який пояснив, що він позичив кошти ОСОБА_2 , а останнім була написана власноручно, добровільно розписка, однак він відмовляється повертати кошти. В момент написання розписки гроші не передавались, а були відповідачу передані частинами десь близько як за пів року до дати написання розписки. Будь-які інші письмові договори ( як фінансування, купівлі-продажу) не укладались.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 пояснили, що ОСОБА_1 позичав кошти ОСОБА_2 для придбання останнім каменеобробних станків з метою створення виробництва по обробці каменю. Відповідач зобов`язувався повертати кошти за рахунок отримання прибутку від підприємницької діяльності. Між ними були дружні стосунки і він ОСОБА_2 довіряв, проте, дізнавшись, що станки не закуплені, а значить виробництво не буде запущено, почав вимагати повернення своїх коштів.

Сторона позивача пояснила, що будь-яких договірних відносин стосовно ведення підприємницької діяльності між сторонами не існувало, жодних договорів не укладалось, грошові кошти надавались відповідачу в борг для організації його підприємницької діяльності.

Зі змісту постанови Верховного Суду у цій справі від 07.08.2019 вбачається, що підлягають з`ясування обставини щодо наявності домовленості сторін про новацію.

За положеннями ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути змінений позиковим зобов`язанням. Зміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про зміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Результат системного аналізу ч. 2 ст. 604, ст. 1053 ЦК України дає підстави для висновку, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка є домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики; дійсність первинного зобов`язання.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 (провадження №14-495цс19).

Встановлено, що у розписці від 12 травня 2015 року відсутні умови про те, що зобов`язання за нею є новацією боргу за первинним зобов`язанням, з якого виник обов`язок сплатити суму боргу.

Судом не встановлено і у матеріалах справи відсутні докази підтвердження наявності будь-якого первинного зобов`язання.

У розписці від 12 травня 2015 року відсутній факт домовленості сторін щодо заміни попереднього зобов`язання новаційним.

До того ж, протягом усього часу розгляду справи ОСОБА_1 категорично наголошував, що між ним та ОСОБА_2 виникли саме боргові правовідносини, які регулюються положеннями ст. 1046, 1049 ЦК України, про що свідчать і матеріали справи (наприклад промова у судових дебатах - том 1 а.с. 113, неодноразові заяви про збільшення позовних та пояснення під час проведення судових засідань).

Передача позивачем готівки відповідачу встановлена судом і ніким не заперечується. Відповідачем заперечується лише сума боргу.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 1053 ЦК України.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що до правовідносин що виникли між сторонами підлягають застосуванню положення ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що під час складання розписки він перебував у нетверезому стані, проте доказів того, що він перебував у такому стані, який не давав йому можливості тверезо оцінювати вчинені ним дії не надав. Відсутні докази й того, що розписка надана ним не з власної волі чи на нього чинився тиск.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_2 про отримання ним грошових коштів у меншій сумі, ніж зазначено в договорі позики є безпідставними.

Отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості.

Враховуючи, що в розписці є розходження в сумі боргу, зазначеного цифрами і прописом, а саме «24 500 (двадцять чотири тисячі США) та 3200 ( три тисячі Євро)», то суд стягує борг у тій сумі, письмове відображення якої охоплюється цифровим, тобто 24 000 доларів США та 3 000 євро. Сторони не заперечили, що кошти позичались у доларах США та євро.

Позивач просив стягнути заборгованість за договором позики в гривневому еквіваленті на день платежу.

Отже, станом на день ухвалення судового рішення, враховуючи ставку НБУ, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 993 240 гривень, виходячи з такого розрахунку: 24 000 доларів США х 36,56 (офіційний курс валют) = 877 440грн.; 3 000 євро х 38,60(офіційний курс валют) = 115 800грн; 877 440+115 800= 993 240грн.

Також колегія суддів погоджується з вимогами позивача про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Разом з тим, позивач здійснив розрахунок заборгованості за договором позики від 12 травня 2015 року, згідно якого сума 3 % річних за користування грошовими коштами складає 85 229,65 грн.

Однак, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Проте, здійснюючи перерахунок 3% річних з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті (доларах США та євро), суд враховує, що сума 3% річних за період з 13.05.2016 до 15.12.2022 становить 196 578, 75, тобто більшу суму, ніж заявлена в позовних вимогах (85 229,65грн.).

Обрахунки: 2400 доларів США х 2408 (дні прострочки) х3:100:365 = 4750дол. СШАх36,56= 173660грн.

3000євро х2400х3:100:365=593,75 євро х38.60=22 918,75грн.

173 660грн +22 918,75грн =196 578,75грн.

Однак, враховуючи межі позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у сумі 85 229,65грн.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 258 423,98 грн є безпідставнми, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, а тому зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Не можна погодитись також з вимогами позивача про стягнення з відповідача 434 643,39грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Так, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню - буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Як вбачається з розписки від 12 травня 2015 року, відповідач отримав позику в іноземній валюті без обумовлення розміру і порядку сплати процентів від суми позики, за таких обставин положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 16 122,61грн. судових витрат по сплаті судового збору (т.1 а.с.1, т. 1 а.с.161, т.2 а.с.75).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390,391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 993 240 грн боргу та 85 229,65грн. - 3% річних, а всього - 1 078 469 (один мільйон сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят дев`ять гривень) 65 коп. та 16 122,61 судових витрат по сплаті судового збору.

В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19.12.2022.

Головуючий Судді