Провадження № 2/638/2578/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.

секретаря Солодовник К.Г.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Електроюа» про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 03-07-2020-1/2 від 03.07.2020 року; зобов`язати відповідача повернути йому майно станцію зарядження електромобілів № 2157 змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п?ятипровідної мережі змінного струсу з номінальною напругою 380, частотою (50+-1) Гц, тип кабелю КВГ 5х6, модель еUA-1/1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.07.2020 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі продажу обладнання № 03-07-2020-1/1, відповідно до якого відповідач зобов`язався передати йому у власність, а він зобов`язався прийняти та оплатити обладнання, а саме зарядні пристрої (станції) для електромобілів згідно специфікації. Того ж дня, 03.07.2020 року між ним та відповідачем укладено договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 03-07-2020-1/2, згідно умов якого він передав у строкове платне користування з зобов`язанням викупу обладнання, характеристики якого вказані у специфікації до договору оренди обладнання від 03.07.2020 року, розмір орендної плати складає 2,32 % на місяць від загальної вартості об`єкту оренди, яка вказана у договорі 80940 грн., дата повернення всієї суми орендних платежів 04.07.2022 року. Він вважає договір оренди обладнання з обов`язковим викупом від 03.07.20220 року недійсним через його удаваність, оскільки за умов вказаних у договорі насправді між сторонами виникли відносини лізингу, а не оренди, а лізингодавцем могла бути тільки юридична особа, а не фізична.

Позивач надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Електроюа» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії, як юридичні факти, мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними.

Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 «Найм (оренда)» розділу III «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ч.1 та ч.5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст.773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

За змістом ч.1 ст.785 ЦК України в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За змістом наведених норм договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Судом встановлено, що 03 липня 2020 року між сторонами укладений договір № 03-07-2020-1/1 купівлі-продажу обладнання, а саме: зарядних пристроїв (станції) для електромобілів згідно специфікації, що є додатком №1 до цього договору.

Відповідно до п.1.1. договору продавець - ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» зобов`язався передати у власність покупцю - позивачу в справі, вказаних зарядних пристроїв (станції) для електромобілів.

Умовами договору визначено, що ціна обладнання складає 80940 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США.

В цей же день між сторонами підписана специфікація №1, що є додатком до договору, відповідно до якої продавець передав, а покупець прийняв у власність та оплатив обладнання, а саме зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: станція зарядження електромобілів № 2157 змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п?ятипровідної мережі змінного струсу з номінальною напругою 380, частотою (50+-1) Гц, тип кабелю КВГ 5х6, модель еUA-1/1.

В цей же день, 03 липня 2020 року, між сторонами укладений договір №03-07-2020-1/2 оренди вказаного обладнання з обов`язковим викупом.

За умовами договору позивач (орендодавець) передав, а відповідач (орендар) прийняв у строкове платне користування з зобов`язанням обов`язкового викупу зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у специфікації, що є додатком №1 до даного договору у кількості 1 одиниця, з терміном оренди на 2 роки з моменту прийняття об`єкту оренди, а саме до 03 липня 2022 року.

Відповідно до п. 4.1.-4.2. договору розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, у цілому складає 2,32% в місяць від загальної вартості обладнання, дата повернення всієї загальної суми орендних платежів за 2 роки та обовязкового викупного платежу припадає на 731 день, а саме до 04.07.2022 року.

Доказів про звернення позивача на адресу відповідача з вимогою (претензією) про повернення коштів, сплачених за передане обладнання або розірвання договору суду не надано.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що умови договору відповідач не виконав, орендоване майно не повернув і кошти за його оренду, обумовлені договором, не сплатив.

При цьому зазначив, що, на його думку, характер укладеної між ними угоди носить характер позики, а передача його відповідачем права на обладнання вступає засобом забезпечення зобов`язання- притримання.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 16 січня 2019 року в справі № 521/17654/15-ц, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

На ці ж обставини посилався і Верховний суд України в ухвалі від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Тобто, виходячи з підстав заявленого позову, позивач має довести обставини, які свідать про удаваність укладеного договору оренди.

Звертаючись до суду, у порушення вимог ст.12 ЦПК України, позивачем не доведено обставин, достатніх для висновку про удаваність вчиненого з відповідачем правочину - договору оренди, як того вимагає ст.235 ЦК України.

Крім того, зазначаючи про характер відносин як договору лізингу, а не договору оренди, у самому позові не зазначено, яким нормам закону суперечить укладений договір оренди і які його елементи свідчать про інші наміри сторін при його укладенні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.594 ЦК України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Тобто, притримання як спосіб забезпечення виконання зобов`язань спрямоване на стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, а в тому випадку, коли притримання не справилося із своєю стимулюючою роллю, на задоволення грошових вимог кредитора за рахунок вартості притримуваної речі.

З матеріалів справи вбачається, що обладнання станція зарядження електромобілів на підставі укладених угод придбано позивачем у відповідача.

Специфікацією до договору купівлі-продажу від 03.07.2020 року сторони підтвердили передачу обладнання позивачу у власність та оплату його вартості.

На підставі договору оренди обладнання в цей же день передане відповідачу в оренду і вказаним договором сторони узгодили всі необхідні істотні умови договору оренди, визначені ст.ст. 759, 762 та 763 ЦК України.

Звераючись до суду, позивач зазначив, що відповідач умови договору оренди не виконує, орендну плату не сплачує і обладнання після закінчення строку дії договору не повернув.

Тобто, елементи притримання вказаного обладнання позивачем, як кредитором, у відносинах сторін відсутні, а несплата відповідачем орендних платежів не є підставою для такого висновку.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З урахуванням приведеного вище суд вважає, що позивач при зверненні до суду не довів належними та допустимими доказами в розумінні норм ЦПК України наявності у сторін спірного правочину мети встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином - договором оренди, а також настання між ними інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені зазначеним договором.

З урахуванням цього суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів удаваності вчиненого з відовідачем правочину, і як наслідок, укладення договору лізингу, а тому підстави для задоволення позову відстуні.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 202, 203, 610, 612, 626-628, 759, 762, 763 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Електроюа» про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: