Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1842/21
Провадження № 2/376/154/2022
Сквирський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Віговського С.І.,
при секретарі Кропивлянській С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Сквирська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, -
ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до суду до ОСОБА_2 (далі відповідачка), треті особи: ОСОБА_3 , Сквирська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією шляхом зобов`язання відповідачку не чинити їй перешкод у користуванні прибудинковою територією житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом демонтування навісного замка на спільній огорожі, яка є входом до спільної прибудинкової території.
В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та без застосування фіксуючих засобів, підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини зазначені в позові, просила суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася без поважних причин, про причини неявки суду не повідомила, про місце, дату та час судового засідання відповідачка була повідомлена належним чином завчасно у строки передбачені ч. 5 ст. 128 ЦПК України; відзивів на позов не подавала; заяв про розгляд справи у свою відсутність до суду не подавала, а тому суд, за відсутності заперечень представниці позивачки проти такого вирішення справи, попередньо постановивши відповідну ухвалу, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 04.05.2011 року у справі за № 2-258/2011р., що набрало законної сили 15.05.2011 року, визнано за позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частинах, право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 24,7 кв.м.
На підставі витягу про державну реєстрацію прав за № 32463183 від 13.12.2011 року за позивачкою на праві приватної спільної часткової власності зареєстрована 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 35488371, номер запису: 3662 в книзі: 28), житловою площею 24,7 кв.м.
Між сторонам по справі виник спір щодо порядку користування об`єктами прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме огорожею, яка є входом до спільної прибудинкової території, до якої, як зазначає позивачка, вона не має можливості вільного доступу через протиправні дії відповідачки.
Позивачка зверталася до комісії по розгляду та вирішенню земельних спорів на території Сквирської міської територіальної громади (далі - комісія), яка виїжджала до прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Актом за № 5 від 01.07.2021 року, затверджений рішенням виконкому Сквирської міської ради від 13.07.2021 року за № 27/16, комісія встановила, що до Сквирської міської ради звернулася ОСОБА_1 (вх. № 1162) з приводу направлення комісії по розгляду та вирішенню земельних спорів на території Сквирської міської територіальної громади у зв`язку з тим, що сусідка ОСОБА_2 перешкоджає в користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .
При виїзді на місцевість комісією встановлено, що заявниця є власником квартири АДРЕСА_4 . Згідно облікових даних Сквирської міської ради, земельна ділянка площею 0,1292 га, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до земель комунальної власності Сквирської міської ради з цільовим призначенням 14.02 (Для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії (ДП Дослідна), оскільки раніше багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ДП «Дослідне господарство «Сквирське» ІАП НААН». Тобто будинок в АДРЕСА_1 , є відомчим, прибудинкова територія повинна використовуватися відповідно до ст.ст. 38, 42 ЗК України.
Враховуючи викладене, комісія рекомендувала сторонам дотримуватися глави «Добросусідство» ЗК та користуватися земельною ділянкою спільно всіма жителями будинку.
Зазначила, що сторони мають право на оскарження в суді рішення, дії чи бездіяльність комісії у встановленому законодавством порядку.
Судом встановлено, що дії комісії, викладені в Акті за № 5 від 01.07.2021 року, затвердженого рішенням виконкому Сквирської міської ради від 13.07.2021 року за № 27/16, сторони не оскаржували.
Ухвалою від 26.08.2021 року суддя Сквирського районного суду Київської області Коваленко О.М. відкрив загальне позовне провадження у цій справі та призначив підготовче засідання у справі на 05.11.2021 року о 10.00 год..
02.11.2021 року до суду за вх № 9861/21 в АСДС надійшов лист від представника третьої особи по справі голови Сквирської міської ради В. Левіцької датований 28.10.2021 року за вих. № 4584 про підтримання позовних вимог та подальшого слухання справи без участі представника Сквирської міської ради.
06.01.2022 року до суду за вх № 37/22 в АСДС надійшло клопотання представника позивачки датоване 06.01.2022 року про долучення доказів до матеріалів справи.
13.01.2022 року на ім`я голови суду за вх № 185/22 в АСДС надійшла заява судді Сквирського районного суду Київської області Коваленко О.М. про самовідвід у даній справі.
Ухвалою від 08.02.2022 року зазначену вище заяву судді про самовідвід було задоволено, а вказану цивільну справу передано до канцелярії Сквирського районного суду Київської області для виконання вимог ст. 33 ЦПК України.
Ухвалою від 11.02.2021 року суддя Сквирського районного суду Київської області Віговський С.І. відкрив загальне позовне провадження у цій справі та призначив підготовче засідання у справі на 11.04.2022 року о 12.00 год.
21.06.2022 року до суду за вх № 3343/22 в АСДС надійшла заява представника позивачки датована 21.06.2022 року про проведення підготовчого судового засідання у її відсутності, без фіксування судового засідання технічними засобами та призначення справи до судового розгляду.
21.06.2022 року до суду за вх № 3344/22 в АСДС надійшла заява від третьої особи по справі ОСОБА_3 датована 21.06.2022 року про підтримання позовних вимог та подальшого слухання справи у її відсутності і без фіксування судового засідання технічними засобами.
04.08.2022 року до суду за вх № 4635/22 в АСДС надійшла заява представника позивачки датована 03.08.2022 року про проведення судового засідання у її відсутності, без фіксування судового засідання технічними засобами. Позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
04.08.2022 року до суду за вх № 4636/22 в АСДС надійшла заява від третьої особи по справі ОСОБА_3 датована 03.08.2022 року про проведення судового засідання у її відсутності, без фіксування судового засідання технічними засобами. Зазначила у заяві, що все викладене у позовній заяві відповідає дійсності.
Вказані обставини справи встановлені та досліджені доказами, що містяться у матеріалах справи.
Суд, дослідивши докази викладені у позовній заяві та матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За пунктом 1 частини першої статі 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Подібна правова позиція викладена у пунктах 6.2-6.7, 6.56-6.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, що вже зазначалося судом вище, предметом позову є порядок користування об`єктами прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме огорожею, яка є входом до спільної прибудинкової території, а не належною користувачам спільною земельною ділянкою.
Згідно з п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України від 14.05.2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (надалі - Закон), прибудинкова територія це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку); спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Тобто, прибудинкова територія багатоквартирного будинку є спільним майном.
Частинами першою та другою статті 5 Закону визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Як зазначено в ч. 3 ст. 42 ЗК України, порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.
Звертаючись до суду з указаним позовом позивачка указувала на те, що відповідачка самовільно встановила навісний замок на спільній огорожі, яка є входом до спільної прибудинкової території, замок постійно закритий, позивачка не має можливості вільного доступу не лише до прибудинкової території, а й до своєї квартири та мусить обходити околицями щоб вийти за територію вказаної земельної ділянки.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до змісту частини четвертої цієї статті якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучо-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц.
1) Із доданих до позову фототаблиць судом не вбачається, що саме відповідачка встановила навісний замок на спільній огорожі, яка є входом до спільної прибудинкової території. Так, із зображень на фототаблицях за №№ 1, 2 та 3 суду не зрозуміло, - кому із співвласників (позивачці, відповідачці чи третій особі по справі ОСОБА_3 ) належить конкретна квартира, відповідно, за № АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , а також ні з фототаблиць, ні з інших доказів (за відсутності у матеріалах справи технічної документації та землевпорядної документації на багатоквартирний житловий будинок) не вбачається плану розташування господарських будівель і споруд (огорожі, тощо)); 2) судом вбачається, що фототаблиця за № 3, на якій зображена певна відчинена огорожа, - сфотографована в темну пору доби; інша фототаблиця за № 2, на якій зображена певна зачинена огорожа, - зроблена віддалено від прибудинкової території, а на фототаблиці за № 1 не зображено жодної огорожі (територія не огороджена); 3) судом вбачається, що на фототаблицях за №№ 2 та 3 не виявлено жодного навісного замка на спільній огорожі, які б перешкоджали позивачці входу до власної частини прибудинкової території; 4) суд вважає, що в акті комісії по розгляду та вирішенню земельних спорів на території Сквирської міської територіальної громади за № 5 від 01.07.2021 року, затвердженого рішенням виконкому Сквирської міської ради від 13.07.2021 року за № 27/16, комісією не встановлено факту облаштування відповідачкою навісного замка на спільній огорожі до спільної прибудинкової території сторін по справі, а лише зазначено про рекомендацію сторонам спору дотримуватися принципу «Добросусідства», визначеного главою 17 розділу ІІІ ЗК України при користуванні спільною земельною ділянкою усіма жителями будинку, тому відомості викладені в зазначеному Акті не є належними доказами у справі.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
У частинах 1, 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд дійшов висновку, що позивачкою, всупереч вимогам ч. 1 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних доказів того, що відповідачка встановила навісний замок на спільній огорожі, яка є входом до спільної прибудинкової території, а відтак і порушила права позивачки на доступ до своєї частини прибудинкової території та до володіння та користування своєю квартирою у багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 . При цьому, на внутрішнє переконання суду, надані позивачкою та її представницею до суду докази не є достатніми, які у своїй сукупності давали б змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а відтак, вказане вище у всій сукупності є підставою для відмови у позові за недоведеністю вимог.
У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правовому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17).
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Оскільки у задоволенні позову суд позивачці відмовив, то згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору покладаються на позивачку.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 358, 369, 382 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 5 Закону України від 14.05.2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ст.ст. 4, 5, 11-13, 19, 23, 27, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Сквирська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, - відмовити повністю за недоведеністю вимог.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Сквирський районний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С. І. Віговський