Справа № 698/150/16-ц
Провадження № 2/698/17/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 р. Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Баранова О.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Триліс Я.О.,

представника первісного позивача ОСОБА_9,

первісного відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у селищі Катеринопіль цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулась до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого позивач зазначила, що 25.10.1992 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 (надалі - відповідач). Також позивач зазначила, що згідно рішення Катеринопільського районного суду від 19.11.2015 року укладений між нею та відповідачем шлюб було розірвано. Позивач стверджує, що за час перебування у шлюбі нею і відвідачем, як подружжям, було набуте рухоме майно, яке складається з: легкового автомобілю марки PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 вартістю 217749 грн. та іншого рухомого майна, яка складається з електричних приладів, меблів, посуду тощо, сукупною вартістю 161050 грн., всього на загальну суму 378799 грн..

Позивач стверджує, що вказане вище рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його придбано за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. При цьому позивач стверджує, що з метою уникнення поділу спільно нажитого майна відповідач 29.10.2015 року без її дозволу, зняв з обліку та здійснив продаж вказаного вище автомобілю, розпорядившись отриманими від продажу коштами на власний розсуд. Крім того, позивач стверджує, що з метою уникнення поділу майна подружжя, відповідач заволодів усім іншим рухомим майном подружжя, вивізши його у невідомому напрямку.

З урахуванням наведених вище обставин, позивач просить визнати вказане вище рухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, провести поділ вказаного майна відповідно до правила рівності часток у майні подружжя та у зв`язку з відсутністю майна у натурі стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ частку вартості автомобілю у розмірі 108874,02 грн., а також за Ѕ частку вартості іншого рухомого майна подружжя у розмірі 80525 грн. .

При цьому клопотань про призначення експертизи з метою спростування заперечень сторони відповідача щодо обґрунтованості визначення реальної вартості автомобілю та іншого рухомого майна від сторін не надходило.

Під час судового розгляду, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення з позовом) позивач збільшила обсяг заявлених позовних вимог. Зокрема, крім заявлених вимог, позивач просить суд визнати, розташований по АДРЕСА_1 житловий будинок з будівлями і спорудами, який був отриманий відповідачем у спадок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування збільшених позовних вимог позивач зазначила, що за час шлюбу, внаслідок спільних трудових та грошових затрат на капітальний ремонт будинку та добудову допоміжних споруд, проведених у встановленому порядку, вартість вказаного вище будинку істотно збільшилася, що згідно зі ст. 62 СК України є підставою для визнання роздільного майна подружжя об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, позивач зазначила, що за час шлюбу у будинку були проведені будівельні та оздоблювальні роботи: заміна балок перекриття; покрівля будинку перекрита азбестоцементними листами, стіни будинку обитті сайдингом; влаштоване бетонне перекриття між кімнатами 2-4 та підвалом, камінний цоколь біля підвалу; в кімнатах 2-3,2-2,2-4 нова глиняно-піщана штукатурка; потолки в кімнатах 2-1,2-2,2-3,2-4 покрито пластиковою вагонкою, підлога будинку застелена лінолеумом; між кімнатами 2-3,2-2 влаштовано новий саманний пере стінок; між кімнатами 2-1,2-2 встановлено новий цегляний пере стінок; замінено систему опалення водо та газопостачання; замінені вікна у кількості 11 штук; замінено двері в кількості 4 штук. Таким чином за рахунок добудованих кімнат істотно збільшилася площа будинку.

Крім того, за час шлюбу були побудовані інші допоміжні споруди: веранда (а); прибудова (а2); гараж (Г); сарай (Ж); літня кухня (З); підвал (К); навіс (Л); навіс (Н); огорожа №3, №4 та № 8, хвіртка №5 ворота. При цьому позивач зауважила, що з червня 1999 року відповідач не мав заробітків, не займався підприємницькою діяльністю, а отже, будівництво та капітальний ремонт спірного будинковолодіння відбувалося за рахунок її заробітної плати.

У відзиві на первісний позов відповідач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі. В обґрунтування вказаних заперечень відповідачем, зокрема зазначено, що спірний легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску дійсно було придбано ними під час шлюбу. Однак, продаж спірного автомобілю було проведено до розірвання шлюбу, а кошти, отримані від вказаного продажу було використано на потреби сім`ї. Щодо долі іншого спільного рухомого майна, відповідач стверджує, що з метою уникнення його, позивач самовільно перевезла усе спільно нажите рухоме майно до будинку своїх батьків. Крім того, відповідач стверджує, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки успадковано ним згідно свідоцтва про спадщину, виданого 14.04.1999 року. При цьому відповідач зазначив, що посилання позивача ОСОБА_2 на рішення виконавчого комітету від 13.11.2002 року № 70 та дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції будинку та добудови до нього від 10.07.2003 року № 13, як на підставу виникнення права спільної сумісної власності на спірний будинок є необґрунтованим, оскільки ремонтні роботи у спірному будинку на час розгляду справи в суді не закінчені, а новостворене нерухоме майно не введено в експлуатацію. (т.1 а.с.173)

Звертаючись з зустрічним позовом (т.1 а.с.107-109), прийнятим до спільного розгляду разом з первісним позовом згідно ухвали суду від 20.02.2018 року (т.1 а.с.155) позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі. Крім того, зазначив, що за час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було придбано рухоме майно, яке складається з електричних приладів, меблів тощо, всього на загальну суму 77100 грн.. Позивач ОСОБА_1 стверджує, що вказане майно у повному обсязі було перевезено відповідачем ОСОБА_2 до будинку своїх батьків, розташованого по АДРЕСА_2 . При цьому позивач стверджує, що він намагався встановити місце перебування спільного майна подружжя, однак батько відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не дозволив здійснити огляд власного будинку. В обґрунтування вказаних обставин позивач ОСОБА_1 посилається на акт депутата Катеринопільської селищної ради від 22.03.2016 року. З огляду на неможливість встановлення місця перебування спільного рухомого майна подружжя та відповідно неможливість витребування останнього від відповідача ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 просить суд визнати, зазначене майно спільною власністю подружжя та виділити його в натурі відповідачу ОСОБА_2 , стягнувши з останньої на його користь грошову компенсацію у розмірі 77100 грн..

У відзиві на зустрічний позов відповідач ОСОБА_2 заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування власних заперечень зазначила, що твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , про те, що за час шлюбу вони придбали, зазначене у зустрічному позові майно, а також те, що вона самовільно розпорядилася вказаним майно, шляхом перевезення останнього до будинку своїх батьків є недостовірними, оскільки вказане майно ніколи не набувалося їх подружжям.(т.1а.с.172)

В судовому засіданні передставник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 підтримав збільшені вимоги за первісним позовом у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. В обґрунтування первісного позову послався на обставини, які відповідають обставинам, що викладені у відповідних позовних заявах ОСОБА_2 .. Додатково пояснив, що будинок у якому проживали сторони складається з двох частин та має двох окремих титульних власників, одним з яких був ОСОБА_1 , прізвище іншого власника представнику невідомо. Саме тому, визначену у свідоцтві про спадщину від 14.04.1999 року № 293 частку було зазначено як Ѕ, незважаючи на те, що вказана частка фактично є окремим житловим будинком, який лише має спільну стіну з іншим будинком.

Також вказаний представник заперечив проти задоволень вимог за зустрічним позом з мотивів, що були викладені у відзиві ОСОБА_2 ..

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення вимог за первісним позовом з мотивів, що були викладені ним у відповідному відзиві. Зокрема, визнав, що перебудова житлового будинку та будівництво господарських споруд поруч з будинком було розпочато проводилося спільними зусиллями, під час перебування сторін у шлюбі та проводилося спільними зусиллями подружжя. Однак, при цьому зауважив, що вказані будівництво та перебудова до цього часу не булине введені в експлуатацію. Відповідно право власності на новозбудовані об`єкти нерухомості не зареєстроване у встановленому порядку, а отже, вказана нерухомість завершені ним після розірвання шлюбу, що унеможливлює не може бути визнана спільною сумісною власністю визнання їх спільним сумісним майном подружжя.

Крім того, при вирішенні питання про призначення судово-будівельної експертизи пояснив, що з метою визначення вартості спірного будинковолодіння, під час розгляду справи іншим складом суду, за клопотанням ОСОБА_2 вже було призначено експертизу. Однак, за браком технічної документації на будинок експертом було повідомлено про неможливість надання висновку. Радзівіл стверджує, що і на даний час він не має необхідної для проведення експертизи технічної документації на будинок. З огляду на наведені у вказаному відзиві мотиви, просить суд відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі.

Власні вимоги за зустрічним позовом вважає обґрунтованими і законними і обґрунтованими та з цих підстав, просить суд їх задовольнити.

В судовому засіданні встановленні наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Катеринопільським ЗАГС 25.10.1992 року вбачається, що згідно актового запису від 25.10.1992 року зареєстрованого за № 42 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.(т.1 а.с.11)

З позовної заяви від 14.09.2015 року вбачається, що 14.09.2015 року ОСОБА_1 подав до Катеринопільського районного суду позов до ОСОБА_2 . Змістом вказаного позову була вимога про розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно актового запису від 25.10.1992 року за № 42.(т.1 а.с.12)

З рішення Катеринопільського районного суду від 19.11.2015 року, яке набрало законної сили 01.12.2015 року вбачається, що шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно актового запису від 25.10.1992 року за № 42 розірвано.(т.1 а.с.13)

З довідки виданої 20.01.2016 року за № 101 виконкомом Катеринопільської селищної ради вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 .(а.с.32)

З відповіді Територіального сервісного центру МВС № 7143 від 16.02.2016 року за № 27/23/43-вих.256 вбачається, що легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 був зареєстрований 29.03.2008 року за гр. ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 . Також вбачається, що 29.10.2015 року гр. ОСОБА_1 зняв з обліку вказаний вище автомобіль, який в цей же день було зареєстровано за іншою особою.(т.1 а.с.15)

З відповіді Катеринопільського відділення Звенигордської ОДПІ від 15.02.2016 року № 259/23-12-11-026 вбачається, що у період з 2000 року по 15.02.2016 року ОСОБА_1 не перебував на обліку як фізична особа підприємець.(т.1 а.с.17)

З витягу з рішення виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 13.11.2002 року № 70 вбачається, що ОСОБА_1 було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку та добудови до нього за адресою АДРЕСА_1 .(т.1 а.с.56)

З дозволу на виконання будівельних робіт виданого відділом містобудування та архітектури 10.07.2003 року за № 13 вбачається, що ОСОБА_1 надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку та добудови до нього, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .(т.1 а.с.57)

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 року № 293 вбачається, що ОСОБА_1 успадкував Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 та в цілому складається з валькованих стін, облікованих Ѕ цеглою, ј плиткою, ј цементною плиткою, критий шифером, Ѕ залізом з верандами а, а-1, сараями Б,В,Г, літньою кухнею Д, погрібом П, вбиральнею У, колодязем К, тином №1, загальною вартістю 13540,50 грн..(т.1 а.с.127)

З характеристики будинку, господарських будівель та споруд, розташованих у АДРЕСА_1 вбачається, що за час перебування в шлюбі подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 створили наступне нерухоме майно: веранду(а1) - 1996,2006 рік побудови; прибудову (а2) - 2005 рік побудови; гараж «Е» -2003 рік побудови; сарай «Ж» -2003 рік побудови; літня кухня «З» - 2003 рік побудови; підвал «К» - 2005 рік побудови; навіс «Л» - 2003 рік побудови; вбиральня «М» - 2008 рік побудови; навіс «Н» - 2014 рік побудови; вбиральня «О» - 2010 рік побудови; ворота з хвірткою №2 - 2000рік побудови; огорожа № 3 - 2010 рік побудови; огорожа № 4 - 2010 рік побудови; хвіртка № 5 - 2010 рік побудови; ворота № 6 - 2003 рік побудови; яма вигрібна №7 - 2007 рік побудови; огорожа №8 - 2012 рік побудови та замощення № 1 - 2011 рік побудови. (т.1 а.с.46-47)

З короткої технічної характеристики домоволодіння виданої Звенигородським виробничим відділком КП «Черкаське ООБТІ» 23.02.2018 року № 219 вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 - Ѕ частка та ОСОБА_5 - Ѕ частка. Також з примітки до вказаної характеристики вбачається, що у зв`язку з переобладнянням пічного опалення та будівництвом прибудови «а2» загальна площа будинку змінилась з 123, кв.м на 142,9 кв.м. Крім того, вбачається, що прибудова «а2», гараж «Е», сарай «Ж», літня кухня «З», підвал «К», побудовані забудовником ОСОБА_1 , не введені в експлуатацію, право власності на них станом на 01.01.2013 року не зареєстроване. Також вбачається, що забудовником були встановлені господарські споруди: навіси «Л» та «Н», вбиральня «М», огорожа №4, хвіртка №5, ворота №6, яма вигрібна №7, огорожа № 8 та замощення №1 право власності на які є незареєстрованим станом на 01.01.2013 року. (т.1 а.с.163)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що була сусідкою подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які за час проживання шлюбі за рахунок вевдення спільного господарства нажили чимало майна. Пояснила, що ОСОБА_1 отримав у спадок стару хату без зручностей. За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом переробили хату, зробивши капітальний ремонт всередині, перекрили кришу, зовні добудували кухню, ванну кімнату, туалет, провели воду та зробили водяне опалення замість пічного. Крім того, за час шлюбу вони побудували поруч з будинком низку господарським споруд, зокрема гараж, погріб, сарай, літню кухню тощо. Свідок особисто бачила як після припинення спільного проживання, ОСОБА_1 близько трьох днів вивозив з хати рухоме майно точний склад якого свідок не може назвати. Крім того, ОСОБА_1 демонтував у будинку батареї опалення, а також опалювальний котел, зняв наружні та внутрішні двері після чого хата стала не придатною для проживання. Через декілька років ОСОБА_1 повернувся та відновив житловий стан вказаного вище будинку, зокрема встановив двері, повернув батареї та опалювальний котел, тощо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2 , і їй достовірно відомо, що які запід час проживання шлюбі її сестра ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_1 за рахунок ввдення спільного господарствза рахунок спільних зусиль здійснили будівництво низки господарських споруд а нажили чимало майната істотну добудову та перебудову житлового будинку, зокрема добудували до будинку кухню, ванну, туалет, а поруч з будинком побудували погріб, літню кухню, сарай, гараж. Свідок стверджує, що вказані поліпшення істотно збільшили вартість будинковолодіння. Крім того, свідок зазначила, що взимку після розлучення, заходила до будинку, де проживало подружжя та побачила, що у ньому були зняті двері та демонтовано систему опалення.

Суд визнає, що вищенаведені показання свідків є достовірними, оскільки вони послідовні, докладні, не містять протиріч між собою та в цілому узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Сімейне законодавство передбачає два режими власності подружжя - особисту приватну власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільну сумісну власність подружжя.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкуванняє майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, виходячи з тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2074 травересня 20167 року у справі № 6-47843цс176, Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 158/2404/13-ц та від 12 лютого 2020 року в справі № 488/3103/17-ц.

передбачена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З урахування вказаної вище правової позиції суд визнає, що саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За правовою природою договір позики є одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З аналізу наведених вище положень процесуального законодавства вбачається обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зокрема, у справах про поділ спільного майна подружжя суд повинен враховувати, щостатус спільної сумісної власності визначається не лише часом набуття майна, а також коштами, за рахунок яких таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, з досліджених судом доказів вбачається, що, звертаючись до суду як з первісним, так і з зустрічним позовом позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , висунули вимоги про поділ спільного рухомого майна (за виключенням автомобілю), існування якого в натурі заперечується кожним з них. При цьому як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 стверджують, що інший з подружжя неправомірно заволодів майном склад якого вказаний у первісній позовній заяви, а існування рухомого майна зазначеного у зустрічній позовній заяві заперечується як позивачем ОСОБА_2 , так і її представником ОСОБА_4 , з огляду на відсутність належних та допустимих доказів.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зверталися до органів поліції з заявами про незаконне заволодіння спільним майном подружжя. При цьому за наслідками розгляду вказаних вище звернень органом поліції складалися висновки, які відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не можуть бути процесуальною підставою для звільнення особи від доказування тих обставин на існування чи заперечення яких вона посилається під час судового розгляду. (т.1 а.с.22,24,26,27,117)

За таких обставин, керуючись ч. 6 ст. 181 ЦПК України, враховуючи, що допитані у судовому засіданні свідки, не змогли докладно підтвердити наявність спірного рухомого майна (крім автомобілю) у розмірі та видах, що були зазначені у первісній позовній заяві, а також відсутність інших належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність вказаного майна, суд визнає, що наведені вище обставини існування зазначеного у первісній позовній заяві рухомого майна (крім автомобілю) є недоведеними.

З огляду на заперечення відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 наявності зазначеного у зустрічній позовній заяві рухомого майна, враховуючи, передбачену ч. 6 ст. 181 ЦПК України неможливість обґрунтування судового рішення на припущеннях, суд визнає, що надані в обґрунтування зустрічного позову технічні документи (технічні паспорти, інструкції з експлуатації, товарні чеки, гарантійні талони тощо) не є беззаперечними доказами, які б могли підтвердити належність спірного майна, оскільки вказані документи не містять жодних відомостей про їх власників, а тому не приймаються судом як докази.

ОтжеТакож, з досліджених судом доказів вбачається, що спірний автомобіль було придбано подружжямвідповідачем під час шлюбу належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках по 1/2 ідеальній частині за кожним. При цьому вбачається, що всупереч вимог ч. 3 ст. 65 СК України відчудження спірного автомобілю здійснено відповідачем ОСОБА_1 після звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та за відсутності згоди іншого з подружжя, оскільки наявність такої згоди заперечується позивачем ОСОБА_2 , але за особисті кошти, оскільки згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, саме останнім взяті на себе зобов`язання за укладеними ним договорами позики, за кошти від яких і придбано спірний автомобіль. При цьому вказані зобов`язання частково виконанні відповідачем та продовжують виконуються останнім, без покладення на позивача обов`язку за вказаними договорами. Також з досліджених доказів вбачається, що в рахунок оплати вартості спірного автомобілю внесено лише 10 000 грн. спільних коштів подружжя, які згідно ст.ст. 60, ст. 70 ч. 1 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу на засадах рівності часток, тобто по 5000 грн. кожному з подружжя. Таким чином, суд визнає, що відповідачем ОСОБА_1 позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача ОСОБА_8 про продаж спірного автомобілю за відсутності її згоди без поділу отриманих від продажу коштів. Отже, твердження відповідача ОСОБА_1 про продаж спірного автомобілю за згодою ОСОБА_2 та використання отриманих від продажу коштів на потреби родини є необґрунтованим. Враховуючи наведені вище обставини, а також неможливість поділу в натурі спірного автомобілю внаслідок відчуження останнього, з урахуванням відсутності заперечень відповідача ОСОБА_1 щодо визначеної позивачем ОСОБА_2 вартості спірного автомобілю, суд дійшов висновку, що вказаний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини його вартості у визначеному позивачем ОСОБА_2 розмірі - 108874,02 грн..

Крім того, з досліджених судом доказів вбачається, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 , успадковане відповідачем ОСОБА_1 , за час шлюбуістотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя по його перебудові та будівництву, що відповідно до ч. 1 ст. 62 ЦПК України є законною підствою для визнання вказаного будинковолодіння об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, керуючись правовою позицією, яку викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, суд визнає, що збудовані подружжям об`єкти незавершеного будівництва у складі спірного будинковолодіння, зведені за час шлюбу, можуть бути визнані об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, незважаючи на те що останні не введені в експлуатацію.

За таких обставин, керуючись, передбаченим ч. 1 ст. 70 СК України правилом рівності часток подружжя у спільному майні, з урахуванням того, що спірне будинковолодіння визнано судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд визнає, що вказане будинколодіння підлягає поділу шляхом визнання права власності по ј частці будинковолодіння за кожним з подружжя.

о придбання майна під час шлюбу за особисті кошти та підтверджували існування обставин, передбачених ст.. 62 СК України, крім вказаної вище частки внесеної подружжям, розмір якої у майні, з урахування її поділу між подружжям, не є істотним. Крім того, суд визнає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведену останнім вартість спірного автомобілю.

Суд не бере до уваги надані сторонами витяги з мережі інтернет як приклади визначення вартості спірного автомобілю, оскільки для визначення такої вартості потрібні спеціальні знання, якими суд не володіє і відповідно, з урахуванням відсутності клопотання сторін про призначення експертизи з метою визначення реальної вартості майна, не може отримати самостійно.

За таких обставин суд визнає, що наданий відповідачем договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24.02.2019 року № 5747/19/001480 є належним та допустимим доказом на підставі якого судом і було визначено вартість спірного майна.

Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку:

1)про часткову обґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом та наявність законних підстав для їх часткового задоволення, оскільки судом встановлено, що 1/10 вартості спірногоий автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та спірне будиноколодіння, яке визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, підлягають поділу на засадах рівності часток подружжя. При цьомую була внесена за рахунок спільних коштів подружжя, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, які підлягають поділу на засадах рівності часток. При цьому, незважаючи на придбання спірного автомобілю під час шлюбу, суд відмовляє у визнанні його зазначеного у первісній позовній заяві рухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім автомобілю та його поділі, оскільки позивач за первісним позовом не надав суду та визнає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України останній є особистою приватною власністю відповідача, оскільки 90% вартості спірного автомобілю, внесено відповідачем за рахунок коштів, які належали йому особисто. належних та допустих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність вказаного рухомого майна, його місце знаходження та спростовували б заперечення відповідача щодо існування такого майна;

2)про необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність вказаного ним рухомого майна, його місце знаходження та спростовували б заперечення відповідача щодо існування такого майна.

За таких обставин суд ухвалює про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_1 вартості Ѕ частки автомобілю PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 у розмірі 108874,02 грн. та визнанні за позивачем ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , як на частку у майні, яке було визнано судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного вище суд відмовляє у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом у повному обсязі через необґрунтованість.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач і відповідач підлягають звільненню від сплати судових витрат у виді судового збору, оскільки обидва є інвалідами II групи (т.1 а.с.16, т.1 а.с.112)

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.4,12,263-265,352,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ;

- житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини легкового автомобілю PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 у розмірі 108874,02 грн..

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/42 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/42 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

У задоволенні інших позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя - відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя - відмовити.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки обидві сторони звільнені від оплати судових витратна підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05.01.2023 року.

Головуючий Баранов О.І.