Шаргородський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року

м. Шаргород

Справа № 152/1010/21

Провадження № 2/152/14/22

Шаргородський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Соколовської Т.О.,

з участю

секретаря судового засідання Шалавінської В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Костриці В.С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Олійника А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

I. Виклад позицій позивача та відповідачів

19.08.2021 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі відповідачі) про стягнення боргу за договором позики.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 01.03.2015 укладено договір позики у простій письмовій формі, за умовами якого він передав у власність відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зобов`язувалися повернути борг до 01.03.2016. Відповідачі зобов`язання за договором позики не виконали, грошові кошти не повернули, тому 28.02.2016 укладено додаткову угоду до договору позики, в якій погоджено зміну дати кінцевого виконання договору і повернення коштів до 31.08.2018. Однак, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до даного часу кошти не повернули.

14.09.2022 позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а 15.11.2022 заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якими просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 01.03.2015 в редакції змін від 28.02.2016 в сумі 255980,20 грн., 3% річних в сумі 22102 грн., сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 2769,81 грн. та витрати за надання правничої допомоги в сумі 20 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Костриця В.С. позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладі в позові. При цьому позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що з 2010 року він перебував у дружніх стосунках з сім`єю ОСОБА_4 . Вони неодноразово позичали один одному гроші, але завжди віддавали борг своєчасно. Весною 2015 року ОСОБА_2 , в черговий раз, попросила позичити їм з чоловіком 175000 грн., що еквівалентно 7000 доларів США строком на один рік. При цьому наполягала, що позика береться нею і чоловіком на спільний сімейний бізнес, тому вони обоє підпишуть договір. Він запропонував ОСОБА_2 написати договір власноручно, але ОСОБА_5 попросила його написати, посилаючись на те, що він більш обізнаний в правилах написання документів, на що він погодився. В приміщенні кухні його житлового будинку ним був складений договір позики, при цьому ОСОБА_2 диктувала йому анкетні та паспортні дані, підписала договір в його присутності і забрала додому для того, щоб його підписав її чоловік - ОСОБА_3 . Після підписання договору ОСОБА_3 , він передав ОСОБА_2 175000 гривень в якості позики, а вона йому оригінал договору. Перед настанням терміну повернення боргу ОСОБА_2 повідомила, що в них з чоловіком не має грошей, щоб повернути борг, тому вона вимушена їхати за кордон на тимчасові заробітки. Він увійшов в їх ситуацію і погодився на продовження строку дії договору позики від 01.03.2015. Взимку 2016 року, перед від`їздом ОСОБА_2 за кордон, вони підписали додаткову угоду про продовження строку дії договору позики від 01.03.2015 до кінця серпня 2018 року. При цьому додаткову угоду він написав власноручно, а підписали вони її з ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах сім`ї, в салоні її автомобіля, в м. Шаргород біля приміщення старого кінотеатру. Після повернення ОСОБА_2 з за кордону відповідачі борг не повертали, і кожен раз, на його вимоги про повернення позики, ОСОБА_2 просила почекати, посилаючись на різні підстави, такі як хвороба, від`їзд чоловіка ОСОБА_3 на тимчасові заробітки в Чехію, необхідність часу, щоб реалізувати золоті прикраси, а потім повідомила, що чоловік заховав золото і не дає здати його, просила почекати поки вони здадуть худобу заготівельникам. Кожен раз говорила, що віддадуть борг то за тиждень, то за два. Далі просила подарувати їй позичені гроші, а коли він повідомив, що нічого дарувати не буде, сказала, що вони не мають грошей, і взагалі не збираються повертати борг. При зверненні з вимогою про повернення боргу до ОСОБА_3 останній відповів, щоб він з цим питанням звертався до ОСОБА_2 . У червні 2021 року він направив відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за місцем проживання письмову претензію вимогу про повернення боргу, на яку відповідачі не відреагували, тому він вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права, у спосіб, визначений цивільним законодавством України.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник адвокат Олійник А.М. у судовому засіданні проти позову заперечували. Так, зокрема, відповідачі та їх представник адвокат Олійник АМ. стверджували, що договір позики від 01.03.2015 відповідачі не підписували і гроші в борг у ОСОБА_1 не брали Додаткову угоду 26.02.2016 ОСОБА_2 також не підписувала, оскільки перебувала в цей час за межами України. Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, на думку відповідачів є і ті обставини, що договір позики та додаткова угода написані власноручно позивачем ОСОБА_1 , а не відповідачами, крім того у договорі позики невірно зазначені паспортні дані відповідача ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 також пояснила, що протягом десяти років вони з позивачем ОСОБА_1 перебували в близьких стосунках, він пропонував їй вийти за нього заміж, вони планували жити разом, облаштовували спільний побут. На її думку позовні вимоги, які є предметом даного судового розгляду є помстою ОСОБА_1 їй за подальші непорозуміння, що виникли між ними.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи

12.10.20221 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Костриці В.С. до суду надійшло клопотання про залишення без розгляду відзиву відповідачів (т.1 а.с. 54-59).

12.10.2021 до суду надійшли клопотання від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Станкевича М.Г. про призначення судово почеркознавчої експертизи, про витребування письмових доказів, про приєднання до справи зразків почерку та підписів (т.1 а.с. 60-64, 65-69, 70-71).

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Костриці В.С. 29.10.2021 до суду надійшло клопотання про приєднання оригіналів документів (т.1 а.с. 77-79).

03.11.2021, 01.07., 14.09.2022 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Костриці В.С. до суду надійшли заяви про надання справи для ознайомлення (т.1 а.с. 83, т.2 а.с.12, 33).

Від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Олійника А.М. 23.08.2022 до суду надійшло клопотання про призначення судової технічної експертизи давності документів (т.2 а.с. 19-20).

23.08. та 04.10.2022 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Олійника А.М. на електронну адресу суду надійшли заяви про проведення підготовчих засідань у його відсутності (т.2 а.с.22-24,90).

12.04.2022 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про надання справи для ознайомлення (т.2 а.с.32).

Позивач ОСОБА_1 14.09.2022 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.34-42).

14.09.2022 до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову (т.2 а.с.43-47).

Позивач ОСОБА_1 14.09.2022 подав до суду клопотання про витребування інформації і документів та заяву про відмову в задоволенні клопотання про призначення по справі судової технічної експертизи давності документу (т.2 а.с.49-50, 51-52).

19.09.2022 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Костриці В.С. до суду надійшло клопотання про приєднання до справи документів про оцінку земельних ділянок (т.2 а.с.57-63).

24.11.2022 представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Олійник А.М. подав до суду письмову заяву про поновлення процесуального строку для подачі письмових доказів, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а також докази, які просить приєднати до матеріалів справи (т.2 а.с.122).

Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від учасників справи не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 25.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 22 вересня 2021 року. Вказаною ухвалою суду відповідачам запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 21-22).

20.09.2021 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Станкевича М.Г. до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с.27-47).

За клопотанням представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Станкевича М.Г. ухвалою суду від 22.09.2022 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття підготовчого провадження та відкрив підготовче провадження (т.1 а.с.52).

12.10.2021 ухвалою суду клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Костриці В.С. про залишення без розгляду відзиву задоволено. Відзив представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Станкевича М.Г. від 17.09.2021, що надійшов до суду 20.09.2021 залишено без розгляду (т.1 а.с. 74-75).

Ухвалою суду від 29.10.2021 по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, підготовче провадження зупинено на час проведення експертизи (т.1 а.с.81 82).

13.12.2021 ухвалою суду поновлено підготовче провадження у справі (т.1 а.с.94).

Ухвалою суду від 26.01.2022 задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. Підготовче провадження зупинено на час проведення експертизи (т.1 а.с.97-98).

08.07.2022 ухвалою суду поновлено підготовче провадження у справі (т.2 а.с.14).

20.09.2022 ухвалою суду прийнято заяву позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог. Підготовче засідання відкладено на 04.10.2022 (т.2 а.с.68-69).

Ухвалою суду від 20.09.2022 у задоволенні клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Олійника А.М. про призначення судової технічної експертизи давності документів відмовлено. Відмовлено також у задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про витребування інформації та документів (т.2 а.с. 70-72).

20.09.2022 ухвалою суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено. Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення арешту на земельні ділянки кадастровий номер :01:003:0273 площею 2,0 га та кадастровий номер :01:003:0272 площею 2,0001 га, які знаходяться на території Шаргородської міської ради і належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.08.2019 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 679608 від 05.02.2007 (т.2 а.с.73-75).

03.10.2022 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Олійника А.М. до суду надійшов відзив на заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.80-89).

04.10.2022 позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.92-97).

Ухвалою суду від 04.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2 а.с.102).

29.11.2022 ухвалою суду заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Олійника А.М. про поновлення процесуального строку для подачі письмових доказів задоволено. Визнано поважною причину пропуску строку подання письмових доказів та поновлено відповідачеві процесуальний строк для подання до матеріалів цивільної справи письмових доказів. Клопотання адвоката Олійника А.М. про приєднання доказів до матеріалів справи задоволено та приєднано до матеріалів справи копію закордонного паспорта НОМЕР_1 від 08.12.2014, виданого на ім`я ОСОБА_2 (т.2 а.с.126 - 130).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

У справі, що розглядається, судом встановлено, що 01.03.2015 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зобов`язувалися повернути борг до 01.03.2016. У зв`язку з невиконанням зобов`язання до вказаної дати, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано додаткову угоду до договору позики від 01.03.2015, датовану 28.02.2016, в якій погоджено зміну дати кінцевого виконання договору і повернення коштів до 31.08.2018.

Після спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання відповідачі грошові кошти позивачу не повернули.

29.06.2021 позивач ОСОБА_1 направив відповідачам ОСОБА_2 ОСОБА_3 , за місцем їх проживання, письмову вимогу про повернення боргу, на яку останні не відреагували (т.1 а.с.11 -13).

У матеріалах справи наявні оригінали договору позики від 01.03.2015 та додаткової угоди від 28.02.2016, які надані суду позивачем ОСОБА_1 (т.2 а.с. 104,105).

Договір від 01 березня 2015 року містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату його складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Судом достовірно встановлено, що договір позики від 01.03.2015 підписано відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а додаткова угода від 26.02.2016 - ОСОБА_2 , що підтверджується поясненнями позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката Костриці В.С. та висновком судової почеркознавчої експертизи від 07.06.2022 № СЕ 19/102 212/3048 ПЧ (т.1 а.с.115 120). Проведення експертизи здійснювалося на підставі ухвали суду від 29.10.2021 (т.1 а.с.81 - 82).

Відповідно до висновку експерта підпис під прізвищем « ОСОБА_2 » в договорі позики від 01 березня 2015 року та в додатковій угоді від 28 лютого 2016 року, виконаний гр. ОСОБА_2 , а підпис під прізвищем « ОСОБА_3 » в договорі позики від 01 березня 2015 року, виконаний ОСОБА_3 (т.1 а.с.114 - 118).

Отже, експертом надано однозначну відповідь на поставлене питання в ухвалі Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.10.2021 про призначення експертизи про те, чи виконані підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , чи іншими особами.

Вказаний договір та додаткова угода до договору позики підтверджують отримання відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від позичальника ОСОБА_1 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США та волевиявлення боржників - відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у визначений строк, а саме до 31.08.2018 повернути позичені гроші.

Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику.

Наявність боргових документів у позичальника ОСОБА_1 підтверджує факт не виконання відповідачами зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по договору позики від 01.03.2015.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування

Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов`язань за договором позики і регулюються ст.ст. 202, 207, 509,524 525, 526, 527, 530, 533,541 545, 598, 599, 610, 612, 625, 626, 627, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.60, 61, 65 СК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статті 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)…

Розписка про отримання в борг грошових коштів чи договір позики є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка (у даному випадку договір позики) як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).

У справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики від 01.03.2015, підписаного відповідачами власноручно, оригінал договору та додаткової угоди міститься на аркушах справи 104,105 в т.2, згідно яких ОСОБА_2 , ОСОБА_3 01.03.2015 позичили у ОСОБА_1 кошти в сумі 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США строком до 31.08.2018.

Зміст договору позики від 01.03.2015 свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ньому зобов`язання їх повернення.

При цьому, відповідачі договір позики, в судовому порядку не оспорювали, в тому числі за його безгрошовістю, не оспорювали також і додаткову угоду, хоча судом їм було роз`яснено право подачі зустрічного позову.

Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність оригіналу договору у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 .

Щодо грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті суд виходить з положень ЦК України та правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Отже сторонам надано право визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов`язань.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція також зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19) та від 05.11.2020 у справі №531/51/19 (провадження № 61-22966св19).

Позивач передав відповідачам в борг 175 000 грн, що еквівалентно 7000 доларів США, отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідачів триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на 29.11.2022 становить 255980 грн. (7000 х 36,5686), позаяк за даними Національного банку України вартість одного долара США на вказану дату складає 36,5686 грн (а.с.133 т.2). Відповідно підлягає стягненню сума боргу згідно з умовами договору та положень цієї норми ЦК України, еквівалентна 7000 доларів США в межах позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не відступала від цієї позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 175 000 гривень, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, до дня ухвалення судового рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Суд перевірив наведений позивачем розрахунок 3 % річних, і погоджується з ним, оскільки за договором позики від 01.03.2015 та додаткової угоди від 28.02.2016, отримані у позику гроші мали б бути повернуті до 31.08.2018, прострочення грошового зобов`язання настало з 01.09.2018 і саме з цієї дати має бути розрахований період заборгованості по 29.11.2022, який складає 1551 день. 3% річних від суми заборгованості за вказаний період становить 22 309 грн. Разом з тим ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів на його користь 22 102,06 грн, що є його правом, отже підлягають стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 22 102,06 грн.

Щодо солідарної відповідальності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за зобов`язаннями, що виникли з правочину, вчиненого в інтересах сім`ї, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суд у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц(провадження № 14-712 цс 19) визнала слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18).

У цій справі встановлено наявність спільних боргових зобов`язань у подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які випливають з договору позики від 01.03.2015, та додаткової угоди про перенесення термінів виконання зобов`язання від 28.02.2016 до договору від 01.03.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підписаної останньою в інтересах сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

VІ. Висновки суду

Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих сторонами у підтвердження позовних вимог та їх заперечення переконують суд, що між сторонами даного цивільно правового спору існують договірні правовідносини з позики, позичальниками не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті.

Суд враховує встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та приходить до висновку про наявність правових підстав для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із осіб, які допустили порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судовому порядку, з огляду на те, що їх діями права та охоронювані законом інтереси позивача ОСОБА_1 на мирне володіння та розпорядження своїм майном (коштами), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені і підлягають судовому захисту.

Заперечуючи проти позову відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стверджували, що договір позики від 01.03.2015 не підписували, грошей в борг у ОСОБА_1 не брали. Ці ствердження суд визнає безпідставними з огляду на таке.

Судом достовірно встановлено, що договір позики від 01.03.2015 підписано відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується поясненнями позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката Костриці В.С. та висновком судової почеркознавчої експертизи від 07.06.2022 № СЕ 19/102 212/3048 ПЧ, яка здійснювалась на підставі ухвали суду від 29.10.2021.

Відповідно до вказаного висновку експерта підпис під прізвищами « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 » в договорі позики від 01 березня 2015 року, виконаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Вказаний договір позики підтверджує отримання відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від позичальника ОСОБА_1 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США та волевиявлення боржників - відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повернути борг у визначений договором строк.

Наявність боргових документів у позичальника ОСОБА_1 підтверджує факт не виконання відповідачами зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по договору позики від 01.03.2015.

Суд також критично оцінює твердження відповідача ОСОБА_2 та представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Олійника А.М. про те, що додаткової угоди ОСОБА_2 28.02.2016 не підписувала, оскільки перебувала за кордоном, отже строк дії договору позики сплив 01.03.2016, відповідно позивачем пропущено строки звернення до суду і у даній справі слід застосувати строки позовної давності. Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Олійник А.М. також переконував суд, що навіть при тому, якби відповідачі визнавали факт отримання позики, до ОСОБА_3 взагалі не може бути ніяких претензій, оскільки він додаткової угоди не підписував, а по угоді від 01.03.2015 сплили строки позовної давності.

Насамперед суд звертає увагу на суперечливу позицію відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представника адвоката Олійника О.М., які позовні вимоги не визнають, заперечуючи сам факт підписання договору позики та отримання коштів у позику, при цьому просять застосувати строк позовної давності, тоді як за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Відповідачі письмової заяви про застосування строків позовної давності не подавали, про порушення строків звернення до суду та у відмові в позові з цих підстав їх представник зазначав у відзиві на позовну заяву, який судом залишений без розгляду у зв`язку з порушенням строків його подачі (т.1 а.с.35, 74 75) та у судових дебатах.

Разом з тим, з приводу застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 663/2070/15-ц).

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Такими діями можуть бути будь-які дії боржника, які свідчать, що боржник визнав себе зобов`язаною особою по відношенню до кредитора. Зокрема, до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися: повне або часткове визнання претензії, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою основного боргу і (або) неустойки, сплата процентів по основному боргу; прохання про відстрочку виконання. Якщо факт визнання боргу встановлений, давність переривається в день такого визнання.

У справі, що розглядається такою дією зі сторони відповідачів слід вважати додаткову угоду від 28.02.2016.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Матеріали справи свідчать, що додаткову угоду до договору позики від 01.03.2015 датовано 28.02.2016, однак ця дата не є датою її підписання сторонами.

Відповідно до відбитків штампів у закордонному паспорті НОМЕР_1 від 08.12.2014, виданому на ім`я відповідача ОСОБА_2 , остання в період з 13.01.2016 по 09.04.2016 перебувала за межами України (т.2 а.с.125).

З пояснень позивача ОСОБА_1 в судових засіданнях, встановлено, що він знав, що на час повернення позики, тобто до 01.03.2016 ОСОБА_2 мала намір їхати за кордон на заробітки. Між ними було досягнуто домовленості про підписання додаткової угоди про продовження строків повернення боргу до її виїзду за кордон. На прохання ОСОБА_2 він власноручно написав додаткову угоду і вони підписали її у салоні автомобіля останньої в м. Шаргород біля приміщення старого кінотеатру. При цьому ОСОБА_5 запевнила його, що діє в інтересах сім`ї, має намір їхати на заробітки на шість місяців і вони з чоловіком повернуть йому борг при першій можливості. Точної дати підписання угоди він не пам`ятає, але це точно відбувалося, за його наполяганням, до виїзду ОСОБА_2 на тимчасові заробітки за межі України.

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що додаткову угоду від 28.02.2016 при обставинах, вказаних позивачем ОСОБА_1 , вона не підписувала.

Разом з тим відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи підпис під прізвищем « ОСОБА_2 » в додатковій угоді від 28 лютого 2016 року, виконаний гр. ОСОБА_2 (т.1 а.с.114 - 118).

За умовами додаткової угоди вона набирає чинності з 01.03.2016 (т.2 а.с.105). Отже, на час підписання додаткової угоди строк дії основного договору позики не сплив.

Позиція позивача будується на аргументі, що додаткова угода укладена і підписана до закінчення дії основного договору, апелюючи при цьому до дати, вказаної в самому тексті додаткової угоди, і саме з цієї нової дати (28.02.2016), на переконання позивача, виникло відповідне зобов`язання відповідачів до 31.08.2018 повернути позику.

Оцінюючи дані обставини справи суд зазначає, що одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в пункті 3 статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 цього Кодексу).

Тобто, в межах, наданих цивільним законом, учасники цивільного обороту можуть на власний розсуд врегулювати, чи співпадає дата укладення договору з датою його підписання.

Сторони цього спору, керуючись принципом свободи договору, погодили всі істотні умови угоди, ОСОБА_2 отримала пропозицію до укладення додаткової угоди, яка продовжила боргові зобов`язання перед позивачем, сторони на власний розсуд врегулювали питання набрання чинності додаткової угоди, пов`язавши цей момент безпосередньо з моментом закінчення дії основного договору позики.

Отже, на переконання суду, додаткова угода від 28.02.2016 зафіксувала факт взаємовідносин між сторонами, які були спрямовані на отримання правових наслідків (реальних результатів) у спосіб, наданий їм цивільним законодавством України і вчинена в інтересах обох сторін.

Відповідно до додаткової угоди виникло зобов`язання відповідачів до 31.08.2018 повернути позику.

Позов було подано позивачем 19.08.2021, тобто в межах строку позовної давності, а отже підстави для застосування строків позовної давності та відмові у позові з цих підстав відсутні.

Помилковими суд також вважає посилання відповідача ОСОБА_2 та представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Олійника А.М. на те, що підставою для відмови у задоволенні позову є той факт, що договір позики був написаний ОСОБА_1 , а не власноручно відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки діючим законодавством не передбачено, щоб розписка чи договір позики були написані обов`язково власноручно позичальником, вирішальним у вказаній ситуації є факт підписання договору та отримання коштів в борг.

ОСОБА_2 запевняла суд, що у договорі позики від 01.03.2015 вказані серія і номер її паспорту громадянина України, який у неї був викрадений до складання і підписання спірного договору. Натомість доказів у підтвердження цієї обставини та доказів у спростування пояснень позивача ОСОБА_1 про те, що при складанні договору позики, дані ідентифікуючі особи позичальників він писав під її диктовку, суду не надала.

Відтак, суд не приймає до уваги заперечення відповідачів проти позовних вимог, висловлені в судовому засіданні і проаналізовані судом, оскільки вони спростовуються наведеними вище обставинами справи, положеннями законодавства та висновками суду, а тому оцінюються судом як обраний відповідачами спосіб свого захисту від пред`явлених до них позовних вимог, спрямований на пошук будь яких формальних підстав задля уникнення цивільної (майнової) відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань із повернення позики.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1907,50 грн. згідно квитанції ТВБВ №10001/041 АТ «ОЩАДБАНК» №9 від 19.08.2021 та 862,31 грн. згідно квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0..1 від 14.09.2022 (а.с.1 т.1; а.с.34 т.2), а всього 2769,81 грн.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на його користь сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2769,81 грн. в солідарному порядку.

Поряд з цим ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000 грн.

За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).

Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.

У справі, що розглядається, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем ОСОБА_1 подано до суду копію договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 20.05.2021, розрахунок та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 23.08.2022, додатковий розрахунок та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 15.11.2022 квитанції до прибуткового касового ордера №120 від 22.08.2022 та №168 від 15.11.2022 про оплату ОСОБА_1 послуг адвоката Костриці В.С. в розмірі 20000 грн (т.2 а.с.40 42, 118 - 119).

Згідно розрахунку та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 23.08.2022 адвокатом Кострицею В.С. були виконані слідуючі послуги: ознайомлення з документами, попереднє надання консультації щодо характеру спору і складання претензії/вимоги витрачено часу 2,5 год., сума нарахованого гонорару - 1500 грн., аналіз чинного законодавства та судової практики, додаткова консультація, виготовлення копій, складання позову про стягнення боргу за договором позики витрачено часу 9,0 год., сума нарахованого гонорару - 5400 грн., участь у судових засіданнях 10 годин 30 хвилин, сума гонорару 6300 грн., ознайомлення з матеріалами відзиву та клопотаннями, додаткові консультації витрачено 2 год., сума гонорару 1200 грн., на складання клопотання про залишення відзиву без розгляду витрачено одну годину, сума гонорару -600 грн., консультація та складання клопотання про приєднання оригіналів документів для проведення експертизи, витрачено часу 0,5 год., сума гонорару - 300 грн., складання заяви для ознайомлення з матеріалами справи, витрачено часу 0,5 год., сума гонорару 300 грн., ознайомлення з матеріалами справи та виготовлення копій з певних документів у справі, витрачено часу 0,5 год., сума гонорару 300 грн., складання та подача до суду заяви для ознайомлення з матеріалами справи, складання заяви про збільшення позовних вимог, ознайомлення з матеріалами справи та виготовлення копій з певних документів у справі, витрачено часу 4 год., сума гонорару - 2400 грн. Витрачено часу на надання правничої допомоги 30 годин, сума нарахованого гонорару 18000 (600 грн. х 30 год.), сума фактично сплаченого гонорару 15000 грн (т.2 а.с.40 - 41).

Згідно додаткового розрахунку та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 15.11.2022 адвокатом Кострицею В.С. були виконані слідуючі послуги: ознайомлення з клопотанням про призначення по справі судової технічної експертизи давності документа та додатковий аналіз чинного законодавства і судової практики, складання заяви про відмову в задоволенні клопотання, складання заяви про забезпечення позову та клопотання про приєднання до матеріалів справи документів витрачено часу 4 год., сума гонорару 2400 грн, ознайомлення з матеріалами відзиву на заяву про збільшення позовних вимог, складання відповіді на відзив, додатковий аналіз чинного законодавства і судової практики витрачено - 4 год., сума гонорару -2400 грн., участь у судових засіданнях 7 годин, сума гонорару 4200 грн. Витрачено часу на надання правничої допомоги 14 годин, сума нарахованого гонорару 9000 грн., сума фактично сплаченого гонорару 5000 грн (т.2 а.с. 118 119).

Вказані докази підтверджують факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір у сумі 20 000 грн., які є співмірними зі складністю справи та виконаною роботою адвокатом Кострицею В.С. та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник адвокат Олійник А.М. заяви про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не подавали.

Поряд з цим вимога ОСОБА_1 про стягнення у солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь судового збору в сумі 2769,81 грн. та витрат понесених на надання професійної правничої допомоги адвокатом Кострицею В.С. в сумі 20 000 грн. є безпідставною та такою, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки солідарне стягнення суми судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Аналогічне роз`яснення надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 35 постанови від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, 25.09.2018 у справі № 904/5580/16, від 13.07.2020 у справі № 476/489/17.

Таким чином підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2769,81 грн. та витрати понесені на надання професійної правничої допомоги адвокатом Кострицею В.С. в сумі 20 000 грн., в рівних частинах по 11385 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 128, 133, 137, 141, 209, 247, 263-265, 268, 273, 274, 279, 280-283 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 15, 16, 192, 202, 207, 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 545, 599, 610, 625, 629, 631, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 13, 41, 55, 59, 99 Конституції України, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 згідно договору позики від 01 березня 2015 року та додаткової угоди від 28 лютого 2016 року кошти в сумі 255980 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 20 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних згідно договору позики від 01 березня 2015 року та додаткової угоди від 28 лютого 2016 року в розмірі 22102 (двадцять дві тисячі сто дві) гривні 06 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2769 (дві тисячі сімсот шістдесят дев`ять) гривень 81 коп. та витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень, а всього 22769 (двадцять дві тисячі сімсот шістдесят дев`ять) гривень 81 коп., в рівних частинах по 11385 (одинадцять тисяч триста вісімдесят п`ять) гривень, з кожного.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Повне ім`я (найменування) cторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 26.01.1998;

відповідачі:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий Шаргородським РС УДМС України у Вінницькій області 24.12.2013, РНОКПП НОМЕР_5 .

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_6 , виданий Шаргородським РС УДМС України у Вінницькій області 16.07.2014.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 29 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: Т.О. Соколовська