Провадження № 22-ц/811/2575/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Назар Х.Б.,

з участю: представника апелянта позивача ОСОБА_1 адвоката Жука Р.С., представника відповідача адвоката Зазуляка Й.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Жука Ростислава Стефановича на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з травня 2014 року по липень 2018 року; визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), підвальне приміщення № XIX в будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та транспортний засіб марки «Toyota Highlander», р.н. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку житлової квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), та Ѕ ідеальну частку підвальних приміщень № XIX в будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку транспортного засобу марки «Toyota Highlander», р.н. НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що у 2007 році в м.Полтава вона познайомилася з відповідачем, а з травня 2014 року по 01.07.2018 року проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. До лютого 2015 року спільно проживала з батьками відповідача у м.Долина Івано-Франківської області. Після цього орендували квартиру АДРЕСА_3 , а 01.10.2015 року переїхали у м.Львів, де проживали в орендованій квартирі. 06.12.2016 року за спільні кошти вони придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 , куди переїхали проживати 31.01.2018 року. Крім того, ними за спільні кошти придбано підвальне приміщення ХІХ (113) за цією ж адресою, а 07.07.2017 року - автомобіль марки «Toyota Highlander» р.н. НОМЕР_1 . Право власності на квартиру, підвальне приміщення та автомобіль зареєстровано одноосібно за відповідачем. Оскільки вказане майно придбано в період перебування у фактичних шлюбних відносинах, просить встановити в судовому порядку відповідний факт, визнати згадане вище майно спільною сумісною власністю і провести його поділ, оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється від проведення поділу.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання права власності на майно відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Жук Ростислав Стефанович, подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає, що його ухвалено за неповного з`ясування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, без надання належної оцінки доводам Позивача, як окремо так і в сукупності, а деякі з доводів та доказів наданих Позивачкою залишено судом першої інстанції поза увагою, а також за неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, не встановивши істинних правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок чого суд дійшов до помилкових висновків та ухвалив незаконне рішення.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивачка разом з відповідачем безперервно спільно проживали у 4 різних місцях протягом 4 років. При цьому вони проживали в одній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний побут, що не заперечується відповідачем та підтверджується показами свідків.

Суд не врахував доводи позивачки про те, що сторони вели спільний побут, мали спільне харчування, спільно докладали зусиль для проведення ремонту, мали взаємні права та обов`язки при веденні спільного побуту.

Вказує, що саме позивачка фактично займалась організацією ремонтних робіт, оплатою праці працівників, дизайном новопридбаної квартири. Данф доводи не були заперечені стороною відповідача.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта позивача ОСОБА_1 адвоката Жука Р.С. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Зазуляка Й.М. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи не підтверджено фактів існування між сторонами спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю, а отже, відсутні підстави для висновку, що спірне майно, набуте внаслідок спільної праці позивача і відповідача, як сім`ї, тобто внаслідок їхніх спільних або індивідуальних трудових зусиль.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , та просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з травня 2014 року по липень 2018 року; визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), підвальне приміщення № XIX в будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та транспортний засіб марки «Toyota Highlander», р.н. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку житлової квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), та Ѕ ідеальну частку підвальних приміщень № XIX в будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку транспортного засобу марки «Toyota Highlander», р.н. НОМЕР_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.13-15), відповідач до ОСОБА_2 є власником підвального приміщення ХІХ (113) за адресою: АДРЕСА_4 , а також квартири АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності є, серед іншого, договір про участь у Фонді фінансування будівництва виду А № 574/146 від 04.03.2015 року та № 574/227 від 23.05.2016 року (т.2 а.с.32-37, 26-31, 60-67), договір про зміну довірителя в зобов`язаннях (уступку права вимоги) № 27 від 23.05.2016 року (т.2 а.с.39-40), додаткова угода до договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду А від 23.05.2016 року (т.2 а.с.30-31), акти прийому-передачі від 28.10.2016 року (т.2 а.с.48, 68).

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 09.12.2016 року. Також, до матеріалів справи долучено копії відповідних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с.49-50, 69-70).

Крім того, згідно відповіді РСЦ МВС у Львівській області (т.1 а.с.7-8) у власності відповідача наявний автомобіль марки «Toyota Highlander» р.н. НОМЕР_1 , який придбано 04.07.2017 року, чого відповідач не оспорює.

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають і не перебували на момент придбання зазначеного майна. Також, сторони не перебувають у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного суду від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року у справі №521/20202/13ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року у справі №369/3920/15-ц.

Посилання позивача на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц вказав, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Позивач не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Верховний суд у постанові від 15.08.2019 у справі № 588/350/15 вказав, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження, того що у вказаний період вона мала з ОСОБА_2 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного суду від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільнихі кримінальних справ від 31 серпня 2016 року у справі №521/20202/13ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року у справі №369/3920/15-ц.

Доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жука Ростислава Стефановича залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.