ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8630/22 Справа № 204/8588/21 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Судді - доповідача : Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Мащук В.Ю),

В С Т А Н О В И В:

4 листопада 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісною власністю та поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним та позивачкою право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: в житловому будинку літ. А-2 на 1 поверсі приміщення № 2 поз. 1-6, загальною площею 61,8 квадратних метри, ганок літ. А.

Поділити спільну сумісну власність позивача та відповідача, визнавши за ними по Ѕ частині права власності нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , , що складається з: в житловому будинку літ. А-2 на 1 поверсі приміщення № поз. 1-6, загальною площею 61,8 квадратних метри, ґанок літ. а;

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: в житловому будинку літ. А-2 на 1 поверсі приміщення № 2 поз. 1-6, загальною площею 61,8 квадратних метри, ґанок літ. а;

Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісною власністю та поділ майна подружжя задоволено повністю.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на нежиле приміщення, розташоване за адресоюм. АДРЕСА_1 , що складається з: в житловому будинку літ. А-2 на 1 поверсі приміщення № 2 поз. 1-6, загальною площею 61,8 квадратних метри, ганок літ. а;

Поділено спільну сумісну власність позивача та відповідача, визнавши за ними по Ѕ частці у праві спільно часткової власності нежилого приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що складається з: в житловому будинку літ. А-2 на 1 поверсі приміщення поз. 1-6, загальною площею 61,8 квадратних метри, ґанок літ. а;

Припинено право спільної сумісної власності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 7175,50 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги вказує, що спірне нежитлове приміщення було придбано особисто відповідачкою відповідно до договору купівлі-продажу №884085 від 02.07.2007 року за свої особисті кошти, які їй належали на праві приватної власності. Жодних грошових коштів з боку ОСОБА_3 на придбання спірної нерухомості не було надано.

ОСОБА_1 займається підприємницькою діяльністю у період з 1995 року по теперішній час, основний вид діяльності: 47.71 Розрібна торгіівля одягом у спеціалізованих магазинах, взята на облік у Державній податковій інспекції у Соборному районі головного управління ДФС у Дніпропетровській області, офіційно отримує дохід та сплачує податки.

Також представник відповідачки наголошує на тому, що оскаржуване рішення було ухвалено без участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посилається на те що 12 жовтня 2022 року на електронну адресу суду першої інстнції було направлено клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв`язку із масовими ракетними обстрілами м. Дніпро 10 жовтня 2022 року. ОСОБА_2 змушена була перебувати за межами міста, не мала можливість з причин, що не залежали від неї, брати участь у судовму засіданні та надати пояснення по справі, та прийняти участь у судових дебатах.

ОСОБА_2 , просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянути справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі позовні вимоги стосуються поділу майна подружжя, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено,що 03 липня 1987 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 1142 (арк.с.4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 07.12.2013 року (арк.с.4-5).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку літ. А-2 на І поверсі приміщення № 2 поз. 1-6, загальною площею 61, 8, ганок літ.а, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу від 02.07.2007 року (арк.с.7 зворот).

Відповідно до висновку ТОВ «Прайм Оцінка», ринкова вартість нежилого приміщення загальною площею 61,8 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 , прим № 2 поз. 1-6 становить 1435095,10 грн., без урахування ПДВ (арк.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне майно було придбано соронами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, а тому підлягає розподілу між подружжям в рівних долях.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 328 ч. 1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 368 ЦК України право спільної сумісної власності є майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя де частки чоловіка і дружини є рівними.

Посилання в апеляційній карзі на те, що спірне нежитлове прміщення було придбано за кошти відповідачки, не заслуговують на увагу, оскільки, даний факт не може бути підставою для відмову у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно придбано в період шлюбу позивача та відповідачки, даний факт учасниками справи не спростовується, тобто дане майно було придбане для ведення спільного господарства.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме на особисті кошти відповідачки було придбане нежитлове приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна за свої кошти.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторони реалізують своє право на доказування, що є їх процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 .

Не заслуговують на увагу доводи скарги стосовно того, що було порушено процесуальне право відповідачки та її представника брати участь у судовому засіданні, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про проведення судових засідань в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EacyCon». Проте, як вбачається з матеріалів справи, участь у судових засіданнях представник відповідачки не брала, направляла клопотання про відкладення розгляду справи, а тому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не було порушено норми процесуального права чи в будь який спосіб обмежено право відповідачки та її представника брати участь при розгляді справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2022 року.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська