КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1229/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

представника позивача Шокуров Ю.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шокурова Юрія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Солом`янського районного суду м. Києва Коробенка С.В.,

у цивільній справі №760/30700/19 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібріум» про визнання недійсним договору, стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібріум» (далі - ТОВ «Лібріум»), за результатами розгляду якої просив суд визнати недійсним договір №001/19 від 01 лютого 2019 року та стягнути сплачені за вказаним договором кошти у сумі 34450 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що 01 лютого 2019 року між ним та ТОВ «Лібріум» було укладено договір № 001/19 про надання послуг з працевлаштування, відповідно до п.1.1 якого ТОВ «Лібріум» зобов`язувалося надати організаційні та інформаційно-консультаційні послуги по працевлаштуванню за кордоном. Пунктом 4.1 договору визначено, що вартість організаційних та інформаційно- консультаційних послуг за договором (за дві вакансії) становить 1100 Євро. Позивач оплатив зазначену вартість, проте взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим позивач просив визнати договір № 001/19 про надання послуг з працевлаштування недійсним та стягнути з ТОВ «Лібріум» сплачені за договором кошти в сумі 34450 гривень.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Лібріум» про визнання недійсним договору, стягнення коштів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Лібріум» витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 15100 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Шокуров Ю.Л., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої просив рішення скасувати, постановити нове задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, скаржник посилався на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема у рішенні суд не вірно трактував вимоги постанови КМУ «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном» №1060 від 16 грудня 2015 року.

Зазначаючи, що судом не досліджені докази, які доводять безпосередність надання відповідачем послуг з працевлаштування, а саме витяги листування в мережі «VIBER». Також вважав, що суд безпідставно стягнув витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 15 100 грн., оскільки відповідач не надав суду детальний опис робіт та акт приймання-передачі наданих послуг.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд задовольнити її в повному обсязі.

Відповідач про дату час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що 01 лютого 2019 року між ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ «Лібріум» (виконавець) було укладено договір № 001/19 про надання послуг з працевлаштування.

Відповідно до умов п.1.1 договору, виконавець зобов`язувався надати організаційні та інформаційно-консультаційні послуги по працевлаштуванню за кордоном.

Пунктом 2.1.1 договору передбачено, що виконавець зобов`язується надати замовнику інформацію про можливості та умови працевлаштування в державі Німеччина, правила приймання та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців.

Відповідно до п. 2.1.5 виконавець зобов`язаний поінформувати замовника про основні умови працевлаштування (оформлення, проживання, заробітна плата), основні вимоги до оформлення контракту на роботу в країні Німеччина, можливі дати початку та закінчення роботи.

Пунктом 4.1 договору визначено, що вартість організаційних та інформаційно- консультаційних послуг за договором (за дві вакансії) становить 1100 Євро.

На підтвердження оплати вартості вказаних послуг позивачем надано до суду квитанцію до прибуткового ордеру № 003/19 від 01 лютого 2019 року на суму 34 450 грн.

Відповідно до додатку до договору №001/19 від 01 лютого 2019 року зазначена інформація про працевлаштування на вакансію.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що діяльність ТОВ «Лібріум», яка передбачена договором №001/19 від 01 лютого 2019 року не підпадає під ознаки господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, яка згідно з положеннями чинного законодавства підлягає ліцензуванню.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору про надання послуг з працевлаштування від 01 лютого 2019 року № 003/19 з підстав вчинення ТОВ «Лібріум» вказаного договору за відсутності відповідного дозволу (ліцензії), та стягнення з відповідача сплачених позивачем на виконання умов цього договору грошових коштів у розмірі 34 450 грн.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Пунктом 20 ч.1 ст.7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового контракту.

Вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а також вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання під час провадження зазначеної діяльності визначається Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 р. № 1060.

Так, вказаним вище Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном визначено, що господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном - послуга, яка надається суб`єктами господарювання в межах укладених з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору (контракту наймання) відповідно до заявок іноземного роботодавця щодо вільних робочих місць (вакансій), включаючи надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці.

Пунктом 9 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном передбачено, що ліцензіат зобов`язаний провадити господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у межах укладеного між ліцензіатом та іноземним суб`єктом господарювання зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, який повинен відповідати вимогам законодавства; зберігати протягом строку дії ліцензії документи, копії яких подавалися органу ліцензування, зокрема ті, що підтверджують достовірність даних, зазначених здобувачем ліцензії в документах, які подавалися органу ліцензування для отримання ліцензії, до укладення договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном безоплатно надати клієнту завірену ним достовірну інформацію про умови праці та умови проживання у державі працевлаштування; укладати з клієнтом письмовий договір про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном; надавати клієнтам ліцензіата, яким надано послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, інформацію з питань правового і соціального захисту та про механізм добровільної участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні в Україні; забезпечувати захист конфіденційної та іншої інформації, що охороняється законом; надавати клієнтам достовірну інформацію.

Згідно з п. 11 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, виконання умов договору між ліцензіатом і клієнтом про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном оформляється актом наданих послуг, який підписується обома сторонами після укладення клієнтом ліцензіата трудового договору (контракту) з іноземним роботодавцем, умови праці якого відповідають тим, що визначені в проекті трудового договору (або поліп шують їх), поданого ліцензіатом органу ліцензування.

Ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до підписання акта наданих послуг (п. 12 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном).

Частиною 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що до послуг з посередництва у працевлаштуванні належать пошук роботи та сприяння у працевлаштуванні особи, добір працівників відповідно до замовлень роботодавців (у тому числі іноземних) у межах укладених з роботодавцями договорів (контрактів).

Статтею 38 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном надаються відповідно до заявок іноземного роботодавця (його контрагента) щодо вільних робочих місць (вакансій) і лише в межах укладених іноземними суб`єктами господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування з метою сприяння підписанню трудового договору (контракту найму). Обов`язковим додатком до зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування за кордоном є проект трудового договору, завірений іноземним роботодавцем.

Відповідно до ч. 1.3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Тобто, у випадку здійснення виду діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідач виконував би функції представника на території України певного роботодавця та надавав би послуги за заявою іноземного суб`єкта, щодо пошуку та працевлаштування певних робітників, а також надавав би консультації з приводу умов праці конкретного роботодавця.

Враховуючи практику Верховного Суду досліджуючи договори, суди перш за все повинні виявляти справжню природу укладеного договору, незалежно від найменування документів, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Водночас, договір № 001/19 від 01 лютого 2019 року про надання послуг з працевлаштування не містить у своєму змісті жодних тверджень та посилань щодо надання саме посередницьких послуг у працевлаштуванні за кордоном.

За положеннями п. 1.1 договору слідує, що на умовах передбачених даним договором виконавець зобов`язується надати організаційні та інформаційно-консультаційні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити дані послуги, а також виконати інші взяті на себе зобов`язання.

За умовами п. 2.1.1 - 2.1.8 договору виконавець зобов`язується: надати замовнику інформацію про можливість та умови працевлаштування у країні Німеччина, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців; вчасно надати замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити надані документи та вчасно передати надані документи та інформацію потенційному роботодавцю; перевірити контракт з роботодавцем; проінформувати замовника про основні умови працевлаштування - оформлення, проживання, заробітна плата, основні вимоги до оформлення контракту на роботу у країні Німеччина, можливі дати початку та кінця роботи; надати усні та письмові консультації замовнику з додаткових питань замовника. Складність питання, об`єм а строки консультування визначаються в кожному конкретному випадку виконавцем самостійно; проаналізувати інформацію, документи та інші матеріали, надані замовнику; проінформувати замовника про явну помилковість або несвоєчасність дій замовника. У випадку, якщо замовник, не дивлячись на попередження виконавця, буде наполягати на своїх вимогах по виконанню дій, виконавець не несе відповідальності за виниклі наслідки.

Аналіз вказаних положень договору, дає підстави для висновку, що відповідач надавав послуги виключно інформаційного характеру і не передбачав жодної умови про обов`язкове працевлаштування за кордоном позивача безпосередньо відповідачем, оскільки жодним пунктом договору не передбачалося сприяння відповідача як посередника у працевлаштування за кордоном та укладення контракту з іноземним роботодавцем, тощо.

Навпаки, умови договору, а саме п.2.1.1 вказують що виконавець зобов`язується надати замовнику інформацію про можливості та умови працевлаштування в державі Німеччина, правила приймання та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності ФОП ТОВ «Лібріум» є діяльність туристичних агенств ( КВЕД 79.11) ( а.с.17), а не провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та надання інформаційно-консультаційних послуг з посередництва, тому з урахуванням викладеного колегія приходить до висновку, що відповідач надає послуги, які не підлягають ліцензуванню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідив зміст оспорюваного договору № 001/19 від 01 лютого 2019 року та правильно встановив мету цього договору, прийшов до вірного висновку, що цей договір не підпадає під ознаки посередництва у працевлаштуванні за кордоном позивача, і для здійснення такої господарської діяльності не потрібно отримувати ліцензію.

Таким чином, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні, тож відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача 34 450 грн. сплачених на виконання умов договору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши відмову в задоволенні позовних вимог, відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу прийшов до висновку про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 100 грн.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна виходячи з наступного, так як судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.

Так, згідно з ч.1, 3 ст.33 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562 цс 18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем при зверненні з заявою про покладення судових витрат на позивача було надано до суду належним чином засвідчену копії договору про надання професійної правничої допомоги від 28 жовтня 2020 року та копію платіжного доручення про оплату за договором про надання професійної правничої допомоги (а.с.68, 73).

З вказаних документів вбачається, що правнича допомога позивачеві була надана Адвокатським об`єднанням «Вайз Ло Груп», а вартість наданих послуг становить 15 100 грн.

Проте стороною відповідача не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в договорі про надання професійної правничої допомоги, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, при яких суд має надати оцінку їх співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову тощо.

При цьому цивільним процесуальним законом, зокрема ст.137 ЦПК України, чітко передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг). Детальний опис робіт передбачає собою зазначення конкретних видів робіт, їх вартість та кількість витраченого часу на їх виконання.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, у зв`язку з недоведеністю ТОВ «Лібріум» розміру витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу адвоката Шокурова Юрія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року скасувати в частині стягнення витрат пов`язаних з розглядом справи та постановити в цій частині нове судове рішення, за яким;

відмовити в задоволенні заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Суддя - доповідач: Судді: