ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 630/584/20 Номер провадження 22-ц/814/2059/22Головуючий у 1-й інстанції Малихіна О.О. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гальонкіна С.А.,

суддів Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

при секретарі Гречці Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця»

на рішення Люботинського районного суду Харківської області від 07 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», Люботинської міської ради Харківської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно та зустрічним позовом АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа Фонд державного майна України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу побутового приміщення,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рух справив суді першої інстанції

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Люботинської дистанції колії Південної залізниці, Люботинська міська рада Харківської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно.

Позов обґрунтовано тим, що 27 травня 1992 року між Люботинською дистанцією колії Південної Залізниці, як продавцем, та Виробничо-будівельним кооперативом «Вега» (далі за текстом - ВБК «Вега»), як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, за яким покупець придбав у свою власність будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за неї продавцю обумовлену договором вартість 1486 карбованців. Придбані приміщення ВБК «Вега» використовував у своїй виробничій діяльності до моменту припинення свого існування. Рішення про ліквідацію ВБК «Вега» було прийнято виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів 11 червня 1996 року. В процесі ліквідації рішенням загальних зборів членів ВБК «Вега» від 17 серпня 1997 року усе належне кооперативу майно було вирішено передати у власність ОСОБА_1 . Від моменту прийняття вказаного рішення він, ОСОБА_1 , фактично володіє нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 (нова назва - АДРЕСА_2 ). З метою отримання правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно він звертався з відповідною заявою до Люботинської міської ради Харківської області, яка своїм рішенням № 218 від 20 березня 2007 року надала дозвіл на розміщення вказаних вище нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , без прийняття в експлуатацію, але вказала на необхідність оформлення права власності лише в судовому порядку.

Простив визнати за ним право приватної власності на нерухоме майно: будівлю Гаражу літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» загальною площею 58,7 кв.м та будівлю Битової літ. «В-1» загальною площею 35,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 09 лютого 2021 року первісного відповідача за позовом ОСОБА_1 - Люботинську дистанцію колії Південної залізниці на підставі клопотання позивача було замінено на належного відповідача - Регіональну філію «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця». Одночасно з цим від Люботинської міської ради Харківської області та від КП «Люботинське БТІ» витребувані документи та інвентаризаційні справи на будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

19 лютого 2021 року АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» поданий зустрічний позов в обґрунтування якого вказано, що з договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року випливає, що побутові приміщення ПД-2 за адресою: АДРЕСА_1 , які були придбані ВБК «Вега», розташовані в межах полоси відводу залізниці. Внаслідок реорганізації Люботинської дистанції колії Південної залізниці її правонаступником є АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця». В АТ «Укрзалізниця» відсутня інформація про укладення договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року, тим паче що Люботинська дистанція колії не мала жодних повноважень на вчинення подібного правочину. На час укладення оспорюваного договору діяв Закон України «Про приватизацію майна державних підприємств», в якому в статті 15 були визначено способи приватизації державного майна, зокрема, шляхом продажу на аукціоні чи за конкурсом або шляхом викупу. В будь-якому разі приватизація державного майна мала відбуватися під контролем Фонду Державного майна України. Але в розпорядженні Фонду відсутня інформація та документи щодо здійснення ВБК «Вега» приватизації будівель побутових приміщень ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_1 .

Просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 травня 1992 року укладений між Люботинською дистанцією колії Південної Залізниці та ВБК «Вега».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лубенського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2022 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю Гаражу літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» загальною площею 58,7 кв.м та будівлю Битової літ. «В-1» загальною площею 35,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 423,60 грн.

Стягнуто з Люботинської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 423,60 грн.

В задоволенні зустрічного позову АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» не погодившись з рішенням оскаржило його в апеляційному порядку. Просило рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи апеляційної скарги

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, не встановлено всіх обставин справи. Так судом не взято до уваги пояснення Фонду державного майна України, не враховано що договір купівлі-продажу укладений з порушенням вимог законодавства, без чіткого зазначення характеристик приміщення ПД-2. При цьому дане приміщення та земельна ділянка є державною власністю, а тому Люботинська дистанція колії не мала повноважень на укладення договору купівлі-продажу. Звертає увагу, що відповідно до наявних в матеріалах справи документів, до придбаного приміщення було добудоване приміщення, що є самочинним будівництвом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Південна залізниця», перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 1992 року між Люботинською дистанцією колії Південної Залізниці, як продавцем, та ВБК «Вега», як покупцем, був укладений в письмовій формі договір купівлі-продажу, за яким покупець придбав у свою власність будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9). За цим договором покупець ВБК «Вега» зобов`язався сплатити продавцю на його розрахунковий рахунок обумовлену вартість предмету купівлі 1486 карбованців, а продавець зобов`язався звільнити приміщення будівлі та передати їх покупцю протягом 10 днів разом з усіма документами. Вказаний договір був засвідчений головою виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів Н.Ю Ісаєнко.

На підтвердження виконання сторонами укладеного 27 травня 1992 року договору купівлі-продажу представлені рахунок-фактура № 30 від 21 травня 1992 року, виданий Люботинською дистанцією колії на здійснення оплати кооперативом «Вега» вартості будівлі побутового приміщення ПД-2 станції Люботин в розмірі 1486,00 карбованців (т. 2 а.с. 35), виписка з інвентаризаційної картки на будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин (т. 2 а.с. 35), та платіжний документ № 59 від 27 травня 1992 року про перерахування кооперативом «Вега» на користь Люботинської дистанції колії грошових коштів в сумі 1486 карбованців в якості попередньої оплати за будівлю побутового приміщення згідно з рахунком № 30 від 21 травня 1992 року (т. 1 а.с. 10).

При розгляді справи судом першої інстанції в якості свідка була допитана ОСОБА_2 , яка пояснила, що в період з 1991 і по 1999 роки очолювала виконавчий комітет Люботинської міської ради, а до 1991 року була керівником станції Люботин Південної Залізниці, яка як і Люботинська дистанція колії входила до структури Сумського відділення Південної Залізниці. ОСОБА_2 підтвердила суду, що до неї, як голови виконавчого комітету звернулись особисто голова ВБК «Вега» ОСОБА_1 і начальник Люботинської дистанції колії Татунь Л.Г. з проханням засвідчити укладений між ВБК «Вега» і Люботинською дистанцією колії договір купівлі-продажу. Вказаними особами також були представлені для перевірки письмовий дозвіл Сумського відділення Південної Залізниці та керівництва Південної залізниці на відчуження будівель, вказаних у договорі, та документи про перерахування грошових коштів в якості оплати за продані будівлі. Перевіривши вказані документи, вона, ОСОБА_2 , засвідчила своїм підписом та печаткою виконавчого комітету договір купівлі-продажу.

Виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 979 від 11 червня 1996 року (т. 2 а.с. 19) про ліквідацію ВБК «Вега», який розташований за адресою: м. Люботин, вул. Чудновського, 18, на тих підставах, що кооператив не має змоги здійснювати фінансово-господарську діяльність та не має заборгованості перед бюджетом.

Повноваження щодо розподілу майна кооперативу серед його членів визначені в п. 55 Статуту ВБК «Вега» (т. 1 а.с. 239-251).

З протоколу загальних зборів членів ВБК «Вега» від 11 липня 1996 року вбачається, що членами кооперативу прийнято рішення про передачу усього майна, яке належить кооперативу в особисту власність лише однієї особи - ОСОБА_1 , який є позивачем в даній справі. Таке рішення було прийнято з огляду на ті обставини, що лише на основі вкладених ОСОБА_1 грошових коштів та зусиль був сформований статутний фонд кооперативу та набуте кооперативом майно.

З матеріалів інвентаризаційної справи № 9971 вбачається, що ОСОБА_1 з метою оформлення технічної документації на спірні будівлі вперше звернувся до Люботинського БТІ лише в серпні 2005 року.

29 січня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області з заявою про оформлення на його ім`я права власності на будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , які ним були отримані від ВБК «Вега».

З технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ станом на 15 вересня 2008 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , були розташовані будівля погрузпункту літ. «А-1» з сіньми літ. «а», з входом у підвал літ. «авх», з підвалом літ. «аппд», з котельнею літ. «А1-1», гараж літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» та побутова будівля літ. «В-1» з тамбуром літ. «в», будівля приміщення вагарів літ. «Г-1», водопровід літ. «К» та вбиральня лід. «Д» (т. 1 а.с. 16-22).

Рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 20 березня 2007 року № 218 надано дозвіл на розміщення усіх будівель, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , без прийняття в експлуатацію, як такі, що були побудовані до введення в дію ДБН А.З.1-3-94, та вказав на необхідність оформлення права власності на нежитлові будівлі в судовому порядку (т. 1 а.с. 222).

Пізніше виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області на підставі рішення № 358 від 15 квітня 2008 року були внесені зміни до рішення № 218 від 20 березня 2007 року, викликані потребою у розмежуванні будівель, на які оформлено право власності на державу Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України в повному господарському віданні СТГО «Південна залізниця», від будівель, стосовно яких ОСОБА_1 подано заяву про оформлення права власності (т. 1 а.с. 228, 229).

Вказаним рішенням № 358 від 15 квітня 2008 року будівлі погрузпункту літ. «А-1» з сіньми літ. «а», з входом у підвал літ. «авх», з підвалом літ. «аппд», з котельнею літ. «А1-1» та вбиральні лід. «Д» присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 ; будівлі приміщення вагарів літ. «Г-1» присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 ; іншим нежитловим будівлям - гаражу літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» та побутовій будівлі літ. «В-1» з тамбуром літ. «в», залишено існуючу адресу АДРЕСА_1 .

На будівлі, передані у власність держави Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України, виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області на підставі рішення № 358 від 15 квітня 2008 року були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 квітня 2008 року серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно (т. 2 а.с. 50-61).

У свою чергу з технічного паспорта на виробничий будинок по АДРЕСА_1 від 15 вересня 2008 року вбачається, що він знаходиться на території залізниці. (т. 1 а.с. 16-22)

Рішенням Люботинської міської ради № 73 від 23 лютого 2016 року назву вулиці «Чудновського» змінено на нову «Свято-Миколаївська».

Згідно з довідкою Люботинського БТІ № 206 від 16 листопада 2020 року, до складу побутового приміщення ПД-2 як об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , входять гараж літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» загальною площею 58,7 кв.м та будівля Битової літ. «В-1» загальною площею 35,1 кв.м, з тамбуром літ. «в» і ганком літ. «в1» (т. 1 а.с. 41). За результатами проведеної інвентаризації вказаних будівель Люботинським БТІ була сформована у 2020 році окрема інвентаризаційна справа № 145.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Стаття 30 ЗК УРСР 1991 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За змістом частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про залізничний транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

ЗК Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року), Постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року (далі постанова № 562) право залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалася.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи в документації наданій позивачам існують розбіжності між технічними даними побудови, площі будівель та споруд та земельної ділянки.

При цьому, відповідно до технічної документації будівля знаходяться н земельній ділянці, що є зоною відведення залізниці.

При дослідженні обставин справи та доводів апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що як підставу для задоволення позовних вимог позивач зазначає укладення договору купівлі-продажу будівлі, яка знаходиться на смузі відведення, тоді як відповідно до законодавства яке було чинним на момент укладення договору з правом власності на будівлю новий власник набуває також право власності на земельну ділянку. Однак земельна ділянка, на якій знаходитися спірна будівля є державною власністю та не може бути передана у право власності фізичний особі.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками викладеними в оскаржуваному рішенні щодо недоведеності відповідачем факту знаходження спірних будівель на землях смуги відведення залізниці, оскільки дана обставина спростовується матеріалами справи. При цьому саме на позивача покладається доведення обставин наявності достатніх підстав для визнання за ним права власності.

Враховуючи наведене колегія судді приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_1 достатніх підстав для визнання за ним права власності на спірні будівлі та споруди, а тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог АТ «Укрзалізниця»

Враховуючи, що залізниця не є власником земельних ділянок, наданих їй для потреб організації транспортного сполучення, а є правомірним володільцем та користувачем таких ділянок, будучи титульним володільцем земельних ділянок, заявник вправі вимагати надання судового захисту такому праву на рівні з власником, а також із застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що договір купівлі-продажу будівлі укладався не з позивачем ОСОБА_1 , право власності на спірні будівлі не зареєстровано належним чином, а тому визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу не поновить порушених прав АТ «Українська залізниця», щодо земельної ділянки.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе володільцем майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарг. Рішення Люботинського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2022 року слід скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до РФ «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», Люботинської міської ради Харківської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно відмовити.

У задоволенні позову АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Південна залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа Фонд державного майна України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу побутового приміщення відмовити з підстав викладених в мотивувальній частині.

Щодо судових витрат

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховую, що рішення суду скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, з ОСОБА_1 на користь РФ «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» підлягає стягненню судовий збір сплачений останньою при подачі апеляційної скарги в розмірі 2634 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Люботинського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», Люботинської міської ради Харківської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно відмовити.

У задоволенні позову акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа Фонд державного майна України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу побутового приміщення відмовити з підстав викладених в мотивувальній частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір сплачений останньою при подачі апеляційної скарги в розмірі 2634 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2022 року

Головуючий С.А. Гальонкін

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова