Справа № 361/2964/21 Головуючий 1 інстанція- Петришин Н.М.
Провадження № 22-ц/824/4540/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 червня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 рокупро забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позикизадоволено частково заяву позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача ОСОБА_1 та на все майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог у розмірі 2118130,36 грн.

Не погоджуючись із ухвалою, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі,посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення дял справи, та порушення судом норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд виходив із припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення. Такий підхід суперечить вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обгрунтованості рішення. Вважає, що суд мав хоча б ознайомитися із доводами його відзиву. Вказує, що грошові кошти, які позивач просить стягнути, отримувалися ним у 2018-2019 роках як директором ТОВ «Вінігретта» і призначались для розвитку товариства, в статутному капіталі якого позивачу належить 95 %, а відповідачу 5 %. Кошти, які передані йому позивачем, він вносив в установі банку на поточний рахунок товариства згідно квитанцій, а їх повернення мало відбуватися за результатами господарської діяльності підприємства, яке не досягло прибутковості і позивач став вимагати повернення коштів особисто від нього. У зв`язку з чим у травні 2020 року він підписав запропонований позивачем договір позики, хоча коштів не отримував. Суд наведеного не з`ясував, не врахував його інтереси, зокрема наявність у нього на утриманні дружини і чотирьох малолітніх дітей. Ареш коштів на його карткових рахунках призвів до

- 2 -

неможливості забезпечувати родину.

Позивач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Пашковського Д.В. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно вжив заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Панчук Ю.А. в суді апеляційної інстанції подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області як незаконну.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Пашковський Д.В. про розгляд справи повідомлений належним чином, подав заяву про відкладення розгляду у зв`язку із зайнятстю в іншій справі.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки відповідачки з таких міркувань.

Відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько восьми місяців, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

Також, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо законності і обгрунтованості судової ухвали та відсутністі підстав для її скасування.

Відхиляючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів в тому числі враховує, що встановлений ч.1 ст.371 ЦПК України тридцятиденний строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду витік, а також враховує предмет апеляційного перегляду в даній справі (оскарження ухвали про вжиття заходів забезпечення позову).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції

- 3 -

ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у квітні 2021 року ОСОБА_2 подав до Броварського міськрайонного суду Київської області позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 28 травня 2020 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 346200 грн. та 56795 доларів США строком на 216 календарних днів, що стверджується розпискою відповідача, який не повернув кошти в обумовлений строк.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 28 травня 2021 року.

11 листопада 2021 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться у відповідача та майно, в тому числі рухоме, зокрема, але не виключно на належний відповідачу ОСОБА_1 автомобіль «Honda Pilot» реєстраційний номер НОМЕР_1 в межах суми позову, оскільки невжиття такого заходу ускладнить виконання рішення суду по даній справі або навіть зробить його неможливим до виконання. В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що відповідач вирішив продати свій автомобіль «Honda Pilot», що у свою чергу підтверджує намагання відповідача розпорядитися (позбутися) належних йому грошових коштів та майна на власний розсуд з метою невиконання судового рішенння.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК).

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту на майно. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з

- 4 -

урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову. При цьому суд виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Водночас суд відмовив у накладеннні арешту на автомобіль «Honda Pilot» реєстраційний номер НОМЕР_1 з огляду на відсутність доказів належності цього автомоібля відповідачу.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.

При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивача, які полягають у оспоренні законності вчинення відповідачами правочинів у відношенні нерухомого майна і реєстрації за відповідачкою ОСОБА_4 права власності на це нерухоме майно, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови Пленуму Верховнонго Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, судом вірно враховано, що вжитий вид забезпечення позову не позбавляє права власності відповідача на належне йому майно, а лише по своїй суті є тимчасовим обмеженням у праві розпорядження таким майном, у той же час забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь

- 5 -

останнього, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності і необгрунтованості оскаржуваної ухвали, оскільки при її постановленні суд виходив із припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення, що у свою чергу суперечить вимогам ст.263 ЦПК України, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося передбачений процесуальним законом інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який гарантує або може гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

Вжиття заходів забезпечення позову це не вирішення спору по суті, а тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача, на період розгляду справи і ухвалення рішення.

Необхідність вжиття таких заходів якраз і грунтується на оцінці (припущенні) суду імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти, які позивач просить стягнути, отримувалися відповідачем у 2018-2019 роках як директором ТОВ «Вінігретта» і призначались для розвитку товариства і вносилися ним на рахунок підприємства, а розписка написана відповідачеми у травні 2020 року на вимогу позивача без отримання коштів, не спростовують висновків суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що наведені аргументи стосуються законності і обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 і відповідно до положень цивільного процесуального закону з`ясовуються при розгляді справи по суті позовних вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам, а також вирішувати наперед питання обгрунтованості доводів та заперечень сторін по суті позову і правомірності заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вжиття заходів забезпечення позову суд не врахував інтереси відповідача, зокрема наявність у нього на утриманні чотирьох малолітніх дітей, а арешт коштів на його карткових рахунках призвів до неможливості забезпечувати родину, колегія суддів відхиляє як бездоказові.

По-перше, відповідач не надав доказів, що дружина не працює і знаходиться на його утриманні

По-друге, не надав жодних доказів про наявність у нього малолітніх дітей,

По-третє, не надав доказів про свій майновий стан з урахуванням якого суд мав би дати оцінуку цьому факту.

По-четверте, не надав доказів, що він має змогу внести на депозит суму з метою зняття апрешту чи забезпечити іншим майном.

Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а відтак підстави для скасування чи зміни ухвали з цих підстав відсутні.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення,

- 6 -

його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: