Єдиний номер справи 490/1357/21 Головуючий по 1 інстанції Сухаревич З.М.
Провадження 22-ц/812/1097/22 Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2022р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.

секретар судового засідання Ткаченко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022р.

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи: Державна казначейська служба України, Центральний районний суд м. Миколаєва, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про відшкодування шкоди,

встановила:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 пред`явила позов до держави Україна в особі Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Центральний ВДВС) про відшкодування шкоди.

Позивачка зазначала, що 13 червня 2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва було ухвалено заочне рішення (справа № 490/4123/16-ц) про стягнення з неї кредитної заборгованості в загальному розмірі 23262,66 дол. США, що еквівалентно 604596,44 грн., на підставі якого 5 липня 2016 року видано виконавчий лист, а 8 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження №52149575. Ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року заочне рішення від 13 червня 2016 року скасовано, а виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню. Проте, незважаючи на необхідність негайного припинення виконавчих дій, суд не направив до виконавчих органів копії ухвал від 31 жовтня 2016 року, а звернення позивачки до Центрального ВДВС 14 листопада 2016 року з клопотанням про закінчення виконавчого провадження виявилось безрезультатним. Натомість, 23 травня 2017 року державний виконавець Центрального ВДВС виніс постанову про звернення стягнення, зокрема, на її пенсію, на підставі якої з 2017 року проводились відрахування на виконання вже скасованого судового рішення. ЇЇ скарга на дії та рішення державного виконавця, подана до суду у липні 2017 року, розглянута Центральним районним судом м. Миколаєва 19 жовтня 2020 року. Судовим рішенням постанову державного виконавця від 23 травня 2017 року скасовано, а у задоволенні вимог про визнання незаконними дій державного виконавця -відмовлено. Незаконними та такими, що порушують її права, ОСОБА_1 вважала: 1) дії суду, який своєчасно не направив органам виконавчої служби судові рішення щодо припинення виконання заочного рішення та зволікав з розгляду її скарги на дії державного виконавця від 10 липня 2017 року; 2) дії та бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС, який вчасно не застосував правила статті 39 Закону «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження та постановою від 23 травня 2017 року безпідставно звернув стягнення на її пенсію; 3) бездіяльність начальника Центрального ВДВС, якому була адресована її скарга; 4) бездіяльність державного виконавця відділу ПВР, який прийняв виконавче провадження з 2 липня 2020 року та вчасно не закінчив його.

Внаслідок зазначених порушень з її пенсії незаконно утримано 13821,71 грн., чим заподіяно матеріальну шкоду та душевні страждання, які полягали у позбавленні частини грошових коштів та вимагали відволікатися від своїх звичайних занять, докладати додаткових зусиль та витрачати час для захисту своїх прав.

Посилаючись на положення статей 1166, 1176 ЦК, Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 , остаточно уточнивши вимоги, просила відшкодувати за рахунок державного бюджету шкоду, завдану їй незаконними діями суду, незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю державних виконавців та бездіяльністю посадової особи органу державного виконання 13 821,71 грн. майнової шкоди та 650 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2 000 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність рішення суду, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року у цивільній справі № 490/4123/16-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» стягнуто 23 262,66 дол. США, що еквівалентно 604596,44 грн., кредитної заборгованості за кредитним договором №NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року.

05 липня 2016 року на підставі заочного рішення тим же судом видано виконавчий лист.

08 вересня 2016 року за виконавчим листом від 5 липня 2016 року Центральним ВДВС відкрито виконавче провадження №52149575.

Ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року заочне рішення від 13 червня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку; виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню.

Матеріали цивільної справи №490/4123/16-ц не містять відомостей про направлення копій ухвал суду від 31 жовтня 2016 року до органу примусового виконання Центрального ВДВС.

Виконавче провадження № 5219575 в порушення вимог пункту 5 частини 1 статті 39 Закону «Про виконавче провадження» закінчено не було.

23 травня 2017 року державним виконавцем Центрального ВДВС в межах виконавчого провадження №52149575 винесено постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 , яку вона отримує в Управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва, шляхом щомісячного утримання у розмірі 20% до погашення боргу.

10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на адресу начальника Центрального ВДВС, в якій посилалась на безпідставне продовження виконання скасованого заочного рішення.

Також 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Центрального ВДВС, в якій просила визнати дії щодо звернення стягнення на її пенсію неправомірними та зобов`язати державного виконавця вчинити дії по відновленню її порушених прав.

26 червня 2020 року виконавче провадження № 52149575 було передано Центральним ВДВС до відділу ПВР УЗПВ.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову державного виконавця від 23 травня 2017 року скасовано, а у задоволенні вимог про визнання незаконними дій державного виконавця - відмовлено.

Такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що звернення стягнення на доходи боржника за заочним рішенням від 13 червня 2016 року, яке скасоване судом ухвалою від 31 жовтня 2016 року є незаконним, а тому постанова державного виконавця від 23 травня 2017 року підлягає скасуванню. Проте належних доказів того, що державна виконавча служба була вчасно повідомлена про скасування заочного рішення, позивачка суду не надала, а тому підстав для визнання дій та рішень виконавця протиправними не встановлено.

За період з січня 2017 року по грудень 2020 року з пенсії ОСОБА_1 утримано 13 114,11 грн., а за січень, лютий 2021р. 707,60 грн.

15 лютого та 23 березня 2021 року ОСОБА_1 зверталась зі скаргами на адресу начальника відділу ПВР УЗПВР щодо незаконного проведення виконавчих дій по утриманню з її пенсії та отримала відповіді щодо відсутності належно оформлених судових рішень, які перешкоджають подальшому виконанню заочного рішення.

Виконавче провадження №52149575 закінчено за пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону «Про виконавче провадження» постановою державного виконавця від 27 липня 2021 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року, зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року у загальному розмірі 12661,68 дол. США, що за еквівалентом становить 329135,71 грн, з яких: 11049,86 дол. США заборгованості за кредитом; 1276,83 дол. США заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 334,99 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 528,67 грн. (а.с.92-97 том 2 справи № 490/4123/16ц)

Постановою Верховний Суду від 6 серпня 2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року у незмінній апеляційним судом частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2019 року залишено без змін (а.с.164-169 том 2 справи № 490/4123/16ц).

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.56 Конституції України).

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Особливості цього деліктного зобов`язання, в тому числі порядок та умови відшкодування, додатково закріплені Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року№ 266/94-ВР(далі Закон №266/94).

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК та Закону №266/94, тобто в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини 6 статті 1176 ЦК - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.1166 ЦК є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що не вчинення працівниками державної виконавчої служби усіх необхідних виконавчих дій призвело до незаконного утримання коштів з її пенсії, тому вона має право на відшкодування майнової шкоди у розмірі 13821,71 грн.

Однак, враховуючи наведене вище, стягнення коштів державним виконавцем з пенсії позивача на виконання скасованого заочного рішення від 13 червня 2016 року не є майновою шкодою в розумінні ст.22 ЦК яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог.

До того ж ОСОБА_1 залишається боржником за кредитними договором і її борг, який утримувався із пенсії і перераховувався кредитору, хоча і в меншій сумі ніж та яка була визначена за скасованим заочним рішенням, але цей борг підтверджений остаточним судовим рішенням, а його розмір значно перевищує розмір відрахувань з її пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 23 ЦК передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає, як складові, елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення всіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів виходить з того, що виконавче провадження № 52149575 було правомірно відкрите 08 вересня 2016 року на підставі заочного рішення від 13 червня 2016 року, яке набуло законної сили та підлягало виконанню. У зв`язку з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року про скасування заочного рішення, призначення справи до розгляду в загальному порядку та визнання виконавчого листа, виданого судом 05 липня 2016 року, таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження № 52149575 підлягало закінченню за пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону «Про виконавче провадження».

За правилами цієї норми (в редакції, яка діяла станом на жовтень 2016 року) виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому продовження виконання скасованого судового рішення, в тому числі звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 постановою від 23 травня 2017 року, суперечить вимогам виконавчого законодавства, а тому носить протиправний характер та порушує права боржника.

Висновки суду, викладені в ухвалі від 19 жовтня 2020 року при розгляді скарги ОСОБА_1 не перешкоджають суду дійти висновку про протиправність дій державного виконавця щодо подальшого виконання скасованого судового рішення, оскільки ці обставини різняться періодом часу та не є преюдиційними в силу статті 81 ЦПК через відмінність суб`єктного складу учасників спору.

Внаслідок таких дій ОСОБА_1 була позбавлена частки свого доходу, вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та вживати заходи для відстоювання своїх прав, що свідчить про заподіянні позивачці моральної шкоди.

Наявність моральної шкоди, протиправність діяння органів державного виконання з виконання скасованого судового рішення у період з 31 жовтня 2016 року по 27 липня 2021 року та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача є підставою відповідальності держави відповідно до статей 23, 1167, 1173, 1174 ЦК.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням вимог розумності і справедливості правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000 грн., що відповідає характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди.

Посилання ОСОБА_1 на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на сторін виконавчого провадження, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності державних виконавців під час здійснення ними виконавчих дій.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2022р.

Головуючий: Судді: