Справа № 463/1053/22
Провадження № 22-ц/4808/1128/22
Головуючий у 1 інстанції Гирич С.В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Баркова В.М., Девляшевського В.А.

за участю секретаря - Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за

апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, в інтересах якого діє представник Бурка Валерій Володимирович ,

на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року, постановлену судом у складі судді Гирич С.В., у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Львівського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - ФГ «Бурка В.В.» звернулось до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до Львівського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна колегією суддів Апеляційного суду Львівської області (Львівського апеляційного суду) у складі суддів: Приколоти Т.І., Мікуш Ю.Р., Павлишин О.Ф. під час постановлення постанови від 21.12.2017 року по справі №459/777/16-ц про стягнення з ФГ «Бурка В.В.» судового збору. Позивач зазначив, що ухвалення незаконної постанови спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації, для відновлення попереднього стану просив суд відшкодувати моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ФГ «Бурка В.В.» до Львівського апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди. Справу за позовом ФГ Бурки В.В. до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди передано за територіальною підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва.

Не погодившись з ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року ФГ «Бурка В.В.» оскаржило її до Львівського апеляційного суду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 березня 2022 року цивільну справу за позовом ФГ «Бурка В.В.» до Львівського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди надіслано до Верховного Суду для визначення підсудності у порядку, визначеному частиною першою статті 26 ЦПК України.

Ухвалою Верховного суду від 10 травня 2022 року визначено підсудність справи № 463/1053/22 за позовом ФГ «Бурка В.В.» до Львівського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди для розгляду в апеляційному порядку - Івано-Франківському апеляційному суду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу ФГ «Бурка В.В.» повернуто скаржнику.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ «Бурка В.В.» на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 07 червня 2022 року.

08 вересня 2022 року ФГ «Бурка В.В.» повторно звернулося до з апеляційною скаргою на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року.

Ухвалою Івано- Франківського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року поновлено строк ФГ «Бурка В.В.» на апеляційне оскарження ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року та відкрито апеляційне провадження.

В апеляційній скарзі ФГ «Бурка В.В.», посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Судом не враховано, що позивач має право на відшкодування відповідно до вимог ст.56 Конституції України за рахунок держави моральної шкоди, яка завдана незаконними рішенням. Суд не з`ясував чи відноситься Львівський апеляційний суд до посадової (службової) особи органу державної влади.Суд дійшов помилкового висновку, що юрисдикція судів не поширюється на справи про відшкодування шкоди завданної рішеннями, діями, бездіяльністю судів (суддів), не враховано, що позивач заявив вимоги про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями суддів.

Суд в порушення вимог ч.5 ст.186 ЦПК України не роз`яснив позивачу до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Скаржник посилається на те, що на підставі ч.4 ст.28 ЦПК України суддя Личаківського районного суду м. Львова зобов`язаний був розглянути вказану справу.

Апеляційна скарга ФГ «Бурки В. В.» містить клопотання про внесення апеляційним судом до Конституційного Суду України подання щодо тлумачення ст.ст. 8, 55, 56, 124 Конституції України.

Скаржник просить суд апеляційної інстанції у зв`язку з неоднозначним застосуванням судами вимог ст. 8,40,55,56,125 Конституції України, просить суд вирішити питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанови Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 454/1021/15-ц.

Представник позивача Бурка Валерій Володимирович у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки цій особі (ч.5 ст.130 ЦПК України).

Представник Львівського апеляційного суду, представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явилисяся, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження в цивільній справі в частині позовних вимог ФГ «Бурка В.В.» до Львівського апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач заявляє свої вимоги до Львівського апеляційного суду у зв`язку з професійною діяльністю суддів, щодо чого існує окремий порядок оскарження ухвал і рішень суду, передбачений ЦПК України, та інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Колегія судді погоджується з висновком суду в цій частині, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ФГ «Бурка В.В.» звернулося до суду із позовом Львівського апеляційного суду та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в сумі 1000000, 00 грн завданої в результаті незаконних дій колегії суддів Львівського апеляційного суду, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.

Свої вимоги мотивує тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 21.12.2017р. стягнуто з ФГ «Бурка В.В.» 1378, 00 грн судового збору, з якою він не погоджується. Стверджує, що дії суддів даного суду є протиправними тому, що колегія суддів вказаного суду в порушення своїх обов`язків та присяги, передбачених ст.ст.55, 56, 60 Конституції України, при обґрунтуванні своїх покликань не оцінивши всіх доказів винесла незаконну постанову.

Згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Подібний висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139 цс 16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500 цс 19).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року). Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц.

У зв`язку з викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) нормами ЦПК України чи іншими законами України - не передбачено.

Відповідно до п. 1 ч. ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення в цій частині, виходячи з меж доводів апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі на підставі статті 186 ЦПК України, так як заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

Передаючи справу за територіальною підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при виборі підсудності справи виходив із загальних правил підсудності за місцем знаходження одного з відповідачів, апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За загальними правилами підсудності позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (частина 2 статті 27 ЦПК України).

Статтею 28 ЦПК України визначені випадки альтернативної підсудності, тобто підсудності за вибором позивача.

Зокрема, частиною 4 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як роз`яснено у пунктах 33, 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», згідно зі статтею 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб.

Якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред`являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням, яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК України.

Частиною 4 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Разом з тим, як вбачається із позовної заяви, позивач звернувся до суду не за місцем свого знаходження, а за місцем знаходження одного із відповідачів, а саме Львівського апеляційного суду. Оскільки судом відмовлено у відкритті провадження в частині вимог до Львівського апеляційного суду, а місцезнаходження другого відповідача в особі Державної казначейської служби України є: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що відноситься до Печерського району м. Києва,тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Апеляційна скарга ФГ «Бурки В. В.» містить клопотання про внесення апеляційним судом до Конституційного Суду України подання щодо тлумачення ст.ст. 8, 55, 56, 124 Конституції України. Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України. Оскільки в процесі розгляду справи апеляційним судом не встановлено підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК України для внесення подання щодо тлумачення статей 8, 40, 55, 124 Конституції України клопотання «ФГ Бурки В. В.» задоволенню не підлягає.

Скаржник просить суд апеляційної інстанції у зв`язку з неоднозначним застосуванням судами вимог ст. 8,40,55,56,125 Конституції України, вирішити питання стосовне внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанови Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 454/1021/15-ц, оскільки вказана постанова не є законом чи іншим нормативним актом, а відтак до її положень не застосовуються норми статті 10 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року постановлено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим і відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, в інтересах якого діє Бурка Валерій Володимирович , залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський