Справа № 302/1295/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Готри Т.Ю.

з участю секретаря судових засідань: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Почіль Івана Михайловича на ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2022 року, постановлену головуючим суддею Кривака В.П. у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії старшого державного виконавця Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Почіль Івана Михайловича щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавка І.І., звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Почіль І.М. щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.05.2021 зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме, надати вільний доступ до квартири з використанням її для цільового призначення.

За виконавчим листом Міжгірського районного суду, виданим 08.09.2021 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду.

21.01.2022 на адресу стягувача надійшло поштове відправлення з постановою державного виконавця, яка оскаржується заявником, у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Однак така постанова є незаконною, так як державний виконавець таку вмотивував переліком виконаних виконавчих дій, однак без установлення факту виконання судового рішення боржником, тобто фактичного вселення стягувача в належне їй на праві власності житло. Заявник зазначив також, що державний виконавець повторно виконував судове рішення і не вжив необхідних дій для досягнення мети повного виконання судового рішення, а тільки обмежився тим, що надіслав органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

З огляду на вищенаведене ОСОБА_1 просила суд визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Почіль І.М. від 06.01.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП №66738672 по виконанню виконавчого листа №302/1295/20 виданого 27.05.2021 Міжгірським районним судом Закарпатської області, а вказаний виконавчий лист повернути до Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) для належного виконання.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2022 року скаргу адвоката Кавки І.І., який діє в інтересах стягувача ОСОБА_3 , задоволено.

Визнано неправомірною і скасовано постанову старшого державного виконавця Почіль І.М. Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (М. Івано-Франківськ) від 06.01.2022 про закінчення виконавчого провадження № 66738672 .

Зобов`язано державного виконавця зазначеного органу державної виконавчої служби відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 27.05.2021 Міжгірським районним судом Закарпатської області про виконання рішення суду від 29.03.2021.

Оригінал виконавчого листа надіслано до зазначеного органу державної виконавчої служби.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, старший державний виконавець Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Почіль І.М. оскаржив таку в апеляційному порядку. В обґрунтування скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального право та матеріального права.

Зазначає, що рішення Міжгірського районного суду від 29.03.2021 року по справі №302/1295/20 на підставі якого 27.05.2021 року судом було видано виконавчий лист відноситься до немайнового характеру. Виконання такого рішення здійснюється у відповідності до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон № 1404-VIII) порядок виконання рішень за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення Розділу VIII Закону № 1404-VIII.

Зокрема, у резолютивній частині рішення зазначено: «Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме: надити вільний доступ до квартири з використанням її для цільового призначення».

Отже, резолютивна частина зазначеного рішення та виконавчого листа не містить формулювання про вселення стягувача ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . Також, у позовних вимогах представника позивача до відповідача по справі №302/1.295/20 не йдеться про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, в межах виконавчого провадження №66738672 з виконання виконавчого листа №302/1295/20 від 27.05.2021 року державним виконавцем було вжито всіх виконавчих дій відповідно до Закону № 1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 №5 і 2/5.

Зокрема було відкрито виконавче провадження, старшим державним виконавцем здійснювався виїзд по місцю виконання рішення суду, винесено постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 1700 грн та повторно накладено штраф у розмірі 3 400 грн та 04.01.2022 до Міжгірського відділення поліції надіслано подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з огляду на такі доводи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що за результатами виконання рішення Міжгірського районного суду від 27.05.2021р. державний виконавець виніс постанову від 06.01.2022р. про закінчення виконавчого провадження, керуючись при цьому п.11 ч.1 ст.39, ст. 40 Закону № 1404-VIII та виконавчий лист повернув до суду.

У мотивувальній частині цієї постанови державний виконавець зазначив перелік здійснених виконавчих дій за певними датами, починаючи з 08.09.2021р. Зокрема, державний виконавець склав акт від 24.09.2021 про те, що довів до відома боржника зміст резолютивної частини судового рішення; 05.11.2021 відновив виконавче провадження; 14.12.2021 склав акт про те, що боржник не виконав рішення суду по місцю виконання; 15.12.2021 виніс постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 1700 грн. з наданням повторного строку для самостійного виконання судового рішення боржником протягом 10 робочих днів (до 30.12.2021); 31.12.2021 державний виконавець виніс постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 3400 грн. і надіслав її на адресу боржника; а 04.01.2022 державний виконавець надіслав подання у відділення поліції № 2 Хустського РУП в смт. Міжгір`ї про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за умисне невиконання божником рішення суду.

За загальним правилом верховенства права, держава забезпечує виконання рішення суду у визначеному порядку. Та контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для осіб, які беруть участь у справі, для всіх органів, установ та організацій, їх посадових чи службових осіб та підлягає виконання на всій території України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява №40450/04) яке набуло статусу остаточного 15.01.2010 року у п. 51, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (ратифікованої Україною 17.07.1997, та набрала чинності 11.09.1997р.) було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду

будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції"), (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40). Ефективний доступ до

суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих

затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy), N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

52. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, згадане

вище рішення у справі Войтенка, п. 53).

54. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Згідно приписів ст.1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як зазначено в п.5 ст.10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зі змісту викладеної у виконавчому листі від 27.05.2021 р. резолютивної частини рішення вбачається, що суд зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою, а саме: надати вільний доступ до квартири з використанням її для цільового призначення.

З аналізу даного вмісту вбачається, що по факту йдеться про забезпечення стягувачу можливості проживання в квартирі яке пов`язане з необхідністю вселитись у дане житло.

Про зазначене також наведено і в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції, оскільки судове рішення стосується надання стягувачу реальної можливості вселитись у житло для продовження проживання.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 63 Закону № 1404-VIII, у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Виносячи 06.01.2022 р. постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав п.11 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII державний виконавець вчинив суто формально, оскільки рішення суду фактично залишилось невиконаним, а стягувач не отримала повного захисту порушених прав.

Необхідно зазначити, що зміст постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.01.2022 р. не містить посилань та доказів стосовно того, що здійснення примусового виконання рішення суду в порядку вимог абз.2 ч.3 ст.63 Закону № 1404-VIII неможливо виконати без участі боржника, шляхом вжиття інших заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

За приписами ч.1 ст.31 Закону № 1404-VIII, у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення відповідного рішення.

Державний виконавець приписами зазначеної статті не скористався, що свідчить про формальних підхід виконавця до здійснення примусового виконання рішення суду.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла до думки, що незважаючи на те, що виконавцем внесено подання до органу поліції про вчинення боржником кримінального правопорушення за ознаками умисного невиконання судового рішення, повинен був діяти відповідно до положень абз.2 ч.3 ст.63 Закону № 1404-VIII продовжуючи примусове виконання судового рішення до повного його фактичного виконання в тому числі і без участі боржника.

А звідси, колегія суддів вважає, що державний виконавець не вжив усіх достатніх заходів передбачених Законом № 1404-VIII для здійснення примусового виконання рішення суду, що свідчить про неправомірність винесеної постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав п.11 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII незважаючи на її формальну відповідність вимогам Закону, так-як підставою для завершення виконавчого провадження є саме дії державних органів, а не стягувача.

Оскільки доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують, а тому і не можуть слугувати правовою підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Почіль Івана Михайловича залишити без задоволення.

Ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 11 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: