ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7740/22 Справа № 175/2002/21 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі -МТСБУ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 26 квітня 2019 року в місті Дніпрі сталася ДТП за участю автомобіля Nissan Almera, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , а також за участю автомобіля Mazda З реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого ОСОБА_2 . В результаті настання ДТП автомобіль Mazda З реєстраційний номер НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Цивільно-правову відповідальність відповідача на момент ДТП застраховано не було, у зв`язку з чим МТСБУ сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування у розмірі 61 438, 48 грн, також ними були понесені витрати на збір документів та визначення розміру завданої потерпілі особі шкоди у розмірі 397,50 грн. Вимога від 12 жовтня 2020 року надіслана на адресу відповідача, була залишена без виконання,а тому просили суд увалити рішення яким стягнути з ОСОБА_1 завдану майнову шкоду у розмірі 61 835, 98 грн та судові витрати.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем невірно обрахована сума ремонту автомобіля Mazda З, д.н.з. НОМЕР_2 . Посилання МТСБУ на те, що він звертався до нього з метою досудового врегулювання спору є хибними. Судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено чи відноситься він до осіб зазначених у пункті 13.1 статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Позивач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалось.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 61 835, 98 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 26 квітня 2019 року о 17:20 по вул. Малиновського,19 у м. Дніпро водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Nissan Almera, реєстраціний номер НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції та не вибравши безпечної швидкості руху, скоїв зіткнення з автомобілем Mazda З, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , тим самим порушив вимоги п.12.1, 13.1 ПДР.

Внаслідок ДТП, що сталася з вини ОСОБА_1 автомобілі отримали механічні пошкодження.

Згідно постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 124 УпАП України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно звіту судового експерта про визначенню вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу №118/19 від 12 серпня 2019 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу транспортного засобу Mazda 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 66 594,81 грн. з ПДВ.

На час здійснення ДТП, цивільно-правова відповідальність застрахована не була.

03 жовтня 2019 року потерпілому ОСОБА_3 було виплачено відшкодування в розмірі 61 438,48 грн.

Також позивачем були сплачені витрати на залучення суб`єкта оціночної діяльності, вартість яких склала 397,50 грн.

12 жовтня 2020 року МТСБУ звернулось до відповідача з вимогою про відшкодування збитків, яка залишена без виконання.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки позивач виконав свої зобов`язання страховика у повному обсязі, до нього, у розумінні статті 1191 ЦК, перейшло право вимоги відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдані збитки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто в силу презумпції вини завдавача шкоди, відсутність вини у завданні

шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить

інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме:

а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідач ОСОБА_1 в поданій ним апеляційній скарзі не спростовує факт вчинення ним ДТП, та заподіяння матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля Mazda З реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_3 . Також він не заперечує факт того, що його цивільно-правова відповідальність на час здійснення ДТП не була застрахована.

Відповідно до статті 41 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-ІV) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону №1961-ІV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК)). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК).

Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Спеціальний Закон №1961-ІV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.

Отже, правові наслідки виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування та виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності різняться.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач винний у скоєні ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Викладене свідчить про обґрунтованість звернення другого учасника пригоди до позивача і одержання ним відповідного страхового відшкодування.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що понесені витрати позивачем, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування потерпілому у ДТП з вини відповідача, підлягають стягненню з останнього в порядку регресу.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог МТСБУ.

Дослідивши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що вони, зокрема, зводяться до незгоди з висновком про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу пошкодженого внаслідок ДТП, в якому виною особою є відповідач та до його оцінки, однак, останній не надав доказів на спростування розміру спричиненої шкоди.

Внаслідок вказаного посилання апеляційної скарги на те, що позивачем невірно обрахована сума ремонту автомобіля Mazda З, д.н.з. НОМЕР_2 до уваги не приймаються, оскільки розмір завданих матеріальних збитків визначений на підставі звіту судового експерта про визначенню вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу №118/19 від 12 серпня 2019 року, та відповідачем не спростований. Клопотань про призначення автотоварознавчої експертизи відповідачем заявлено не заявлено.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не встановлено чи відноситься він до осіб зазначених у пункті 13.1 статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відхиляються, оскільки жодних доказів того, що відповідач є особою яка користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій ним не надано.

Інші доводи скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта