Справа № 472/531/21
Провадження №2/472/31/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 червня 2022 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Камашевої Т.В.,
представника позивача - адвоката Ярошевського Г.В.
(в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 смт. Веселинове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина" про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги,
22 липня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина" про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги.
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 19 грудня 2019 року працювала на посаді бухгалтера Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина".
13 липня 2021 року її звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України.
Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем не проведено з нею повного розрахунку у строки, зазначенні в статті 116 КЗпП України, просила стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 81 848, 42 грн. середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 13.07.2021 року по 21.07.2021 року в розмірі 2674 грн. та вихідну допомогу в розмірі 22 920 грн.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, але забезпечила участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Ярошевського Г.В. (в режимі відеоконференції), який позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, зокрема зазначив, що позивач працювала з 19 грудня 2019 року на посаді бухгалтера Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина". 13 липня 2021 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України, однак не було проведено повного розрахунку, тобто не була виплачена нарахована заробітна плата в розмірі 81 848, 42 грн. В зв`язку з тим, що відповідачем не було вчасно проведено розрахунку просить також стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 13.07.2021 року по 21.07.2021 року в розмірі 2674 грн. Крім того, просить в зв`язку з тим, що відповідачем було порушено законодавство про працю, стягнути вихідну допомогу в розмірі 22 920 грн. Також, просив суд врахувати часткову виплату відповідачем заборгованості по заробтній платі в розмірі 9 687, 87 грн., яку було виплачено у жовтні 2021 року.
Відповідач ДП "Радгосп "Виноградна долина" явку свого представника у судові засідання 28.10.2021 року, 17.11.2021 року, 14.02.2022 року, 21.03.2022 року, 14.06.2022 року не забезпечило, про дату, час і місце судового засідання було повідомлене належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення повісток відповідачу та витягами з електронних листів про отримання повісток на електронну пошту, про причини неявки суд не повідомило.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Також слід зазначити, що ухвалою від 21.03.2022 року суд витребував від відповідача докази, які стосуються заборгованості по заробітній платі позивача, нарахованої і виплаченої їй заробітної плати, графіку її робочих та вихідних днів, і інформації щодо виплати позивачу вихідної допомоги. Дану ухвалу суду про витребування доказів відповідач отримав: на електронну пошту 24.03.2022 року, що підтверджується витягом з електронного листа (а.с. 95); Укрпоштою 06.04.2022 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 112); повторно отримав на електронну пошту 19.05.2022 року, що підтверджується витягом з електронного листа (а.с. 121); повторно отримав Укрпоштою 02.06.2022 року, що підтверджується витягом трекінгу з веб-сторінки Укрпошти.
Однак, дана ухвала суду про витребування доказів від 21.03.2022 року залишилась невиконаною відповідачем, будь-яких заяв щодо виконання зазначеної ухвали до суду від відповідача не надходило.
За таких обставин, відповідно до положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішення зазначеного спору у відсутність представника відповідача та на підставі наявних в справі доказів.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Ярошевського Г.В., дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що з 19 грудня 2019 року позивач працювала на посаді бухгалтера Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина".
13 липня 2021 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України.
В судовому засіданні встановлено, що у жовтні 2021 року відповідачем було частково виплачено позивачу 9 687, 87 грн. заборгованості по заробтній платі.
Таким чином, загальний розмір заборгованості по заробітній платі становить 72 160, 55 грн. (81 848, 42 грн. - 9 687, 87 грн.).
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В силу статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Абзацом третім пункту 2 розділу ІІ та абзацом третім пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з абзацами першим, четвертим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Суд для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку бере число робочих днів та заробітну плату за квітень та травень 2021 року, оскільки дана інформація наявна в матеріалах справи, а інформацію за червень 2021 року відповідач суду не надав.
Встановлено, що кількість фактично відпрацьованих робочих днів ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, яке відбулося 13 липня 2021 року, становить 40 робочих дні, а саме: позивачем ОСОБА_1 фактично було відпрацьовано у квітні 2021 року - 22 дні, та у травні 2021 року - 18 днів. Всього за дані два місяці було нараховано заробітної плати в розмірі 15 274, 57 грн. (квітень 2021 року - 8 520, 93 грн., травень 2021 року - 6 753, 64 грн.).
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються.
Враховуючи норми закону, час затримки належних позивачу як звільненому 13.07.2021 року працівнику сум, складає період з 14.07.2021 року і по день ухвалення рішення.
За таких обставин, з Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.07.2021 року (наступний робочий день після звільнення) по день ухвалення рішення.
Однак, позивач просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2021 року по 21 липня 2021 року (день звернення до суду з позовом) в розмірі 2674 грн.
Враховуючи те, що суд не може вийти за межі позову, то з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2021 року по 21 липня 2021 року в розмірі 2292 грн. (382 грн. х 6 робочих днів).
Щодо стягнення вихідної допомоги, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Для визначення розміру вихідної допомоги суд також керується Порядком обчислення середньої заробітної плати.
Середня кількість робочих днів в одному місяці становить: 22 дні - квітень 2021 року + 18 днів - травень 2021 року / 2) = 20 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата визначена судом вище та становить 382 грн.
Таким чином, розмір вихідної допомоги становить (382 грн. х (20 робочих днів х 3) = 22 920 грн.
Оскільки судом встановлено те, що відповідачем було порушено законодавство про працю, а саме позивачу не виплачувалась заробітна плата в період його роботи, то за таких обставин, суд з врахуванням вимог ст. 44 КЗпП вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку - 22 920 грн.
За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України за №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Оскільки в судовому засіданні встановлено, що з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 72 160, 55 грн. відповідачем були вже здійснені відрахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, то заборгованість по заробітній платі в сумі 72 160, 55 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2292 грн. і вихідна допомога в сумі 22 920 грн. з подальшим утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Позивач у відповідності до положень вищезазначеного Закону звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 800, 53 грн. (72 160, 55 грн. (сума задоволена судом) х 908 грн. (судовий збір, який підлягав сплаті за позовну вимогу про стягнення заробітної плати) / 81 848, 42 грн. (заявлена сума позивачем).
Від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення вихідної допомоги позивач не була звільнена, але не сплатила його при подачі позову, однак оскільки суд вказану вимогу задовольнив повністю, то за такого з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 908 грн.
Таким чином, загальна сума судового збору, який необхідно стягнути з відповідача на користь держави становить 1 708, 53 грн. (800, 53 грн. + 908 грн.).
Крім того, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. за позовною вимогою про стягнення заробітної плати за час затримки виплати заробітку, яка судом задоволена частково, а тому з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню 778 грн. 28 коп. судового збору (908 грн. х 2292 грн. / 2674 грн.).
Крім того, позивач просила стягнути на свою користь з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатми розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до пункту 5 Договору №16/07-2021-3 від 16.07.2021 року про надання правничої допомоги позивач та його представник - адвокат Ярошевський Г.В. погодили, що клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі в сумі 5000 гривень. Розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом часу, оплата здійснюється у формі передоплати в момент підписання договору.
Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про судові витрати з додатками, всі копії документів завірені представником позивача, квитанція від 16 липня 2021 року до прибуткового касового ордера №5 підтверджує сплату ОСОБА_3 суми 5000 грн.
Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участь представника позивача в трьох судових засіданнях, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ЦПК України, то суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
Крім того, слід зазначити, що саме відповідач повинен доводити неспівмірність витрат на правову допомогу та просити їх зменшити суд, однак відповідач будь-яких заяв, чи клопотань з цього приводу не подавав.
А тому за такого суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 4 531, 38 грн. (97 372, 55 (сума задоволена судом) х 5 000 (сума витрат на правову допомогу) / 107 442, 42 (загальна сума позову).
Відповідно до п. 7. ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, крім іншого, вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.
Згідно зі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати в межах платежу за один місяць.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина" про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, - задовольнити частково.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах платежу за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повне рішення суду складено 20 червня 2022 року.
Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко