справа № 363/3015/21
головуючий у суді І інстанції Свєтушкіна Д.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» третя особа: Міністерство освіти та науки України про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним контракту,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» третя особа: Міністерство освіти та науки України про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним контракту.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що 29 серпня 2014 року між позивачем та приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» (ПрАТ МАУП) був укладений Контракт на суму 12 680 гривень. За результатами навчання та успішного захисту дисертації 28 жовтня 2014 року позивач отримав диплом доктора філософії в галузі права НОМЕР_1 реєстраційний номер № НОМЕР_2. 2 лютого 2021 року позивач подав документи до Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови з метою влаштуватись на роботу.

Серед усіх документів, які були подані ОСОБА_1 був також зазначений Диплом. З метою дотримання вимог Закону України «Про запобігання корупції» та здійснення спеціальної перевірки щодо освіти, наявності у кандидата наукового ступеня, вченого звання Служба персоналу Секретаріату направила запит від 05.02.2021 № 45/9-02/21-С до Міністерства освіти та науки України. 25 лютого 2021 року на адресу Секретаріату надійшов лист Міністерства освіти та науки України від 17.02.2021 № 117/744-21 з інформацією про результати спеціальної перевірки щодо освіти, наявності у кандидата наукового ступеня, вченого звання ОСОБА_1 . В останньому абзаці Листа МОН зазначається: «З огляду на зазначене, диплом доктора філософії НОМЕР_1, виданий 28.10.2014 ОСОБА_1 Міжрегіональною академією управління персоналом, не є документом встановленого зразка, не засвідчує наявності у вказаної особи наукового ступеня в Україні та не дає права на його використання у документообігу як такого, що відповідає законодавству України». З метою вирішення цього питання позивач звернувся до ПрАТ МАУП із заявою від 24.02.2021, шляхом направлення електронного листа на електронну пошту відповідача, про надання пояснень із питань, що зазначені вище. На свою поштову адресу позивач отримав лист ПрАТ МАУП від 16.03.2021 № 1319 з відповіддю та завіреними документами, на підставі яких ОСОБА_1 видали Диплом. Не погоджуючись з доводами, які зазначені в зазначеному листі, позивач направив претензією від 30.03.2021 до ПрАТ МАУП з метою досудового врегулювання спору, відповідно до статті 16 ЦПК. Проте у відповідь позивач отримав лист відповідача від 23.04.2021 № 3575 в якому міститься відмова у задоволенні претензії. Також зауважив, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Крім того, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Вважає, що ПрАТ МАУП немало право укладати контракт, а також контракт повинен бути визнаний недійсним, оскільки: ЗУ «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року не передбачено видачу дипломів міжнародного зразка про присудження відповідного наукового ступеня; у відповідача не було ліцензії на відповідну освітню діяльність, диплом доктора філософії в галузі права НОМЕР_1 реєстраційний номер № НОМЕР_2 не внесений до Єдиної державної електронної бази з питань освіти, що є порушенням законодавства; дипломи англійською мовою може видавати лише Міністерство освіти і науки і тільки іноземним громадянам; в контракті міститься посилання на недіючий нормативно-правовий акт, а саме постанову КМУ від 24.07.2013 року № 567 «Про затвердження порядку присудження і наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника»; контракт створює хибне уявлення про набуття наукового ступеня. Обман з боку відповідача при укладенні контракту полягає в тому, що відповідач знав про те, що у нього немає прав видавати, ані дипломи міжнародного зразка, ані дипломи державного зразка, про присудження наукового ступеня доктора філософії в галузі права. Більш того відповідач не міг не знати правила та норми підготовки доктора філософії в аспірантурі (ад`юнктурі), які становлять чотири роки, а не один рік, як зазначено в контракті та на які посилається сам відповідач у своїх листах на звернення відповідача. Щодо відшкодування моральної шкоди вказав, що моральна шкода, завдана позивачу, в даній справі полягає у тому, що позивач зазнав душевних страждань, внаслідок укладання Контракту, який є незаконним та укладений шляхом обману, внаслідок чого позивач повинен був виправдовуватись перед роботодавцем (Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови) під час влаштування на роботу. Також була принижена честь та гідність позивача, оскільки він змушений був надавати письмові пояснення роботодавцеві, зазнав осуду з боку працівників роботодавця, які вважали, що він намагався подати підроблені документи та порушував такі принципи державної служби, як верховенство права та законність, що визначені в статті 4 Закону України «Про державну службу». Крім цього виникала можливість звільнення позивача з державної служби. Вказані обставини позивач нерозривно пов`язує саме із вчиненим відповідачем відносно себе правопорушення та намаганнями навчального закладу уникнути юридичної відповідальності за свої дії. У зв`язку з чим, позивач звернувся з даним позовом до суду, просив визнати контракт недійсним, стягнути збитки у подвійному розмірі 25 360 грн, моральну шкоду у розмірі 15 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 800 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» третя особа: Міністерство освіти та науки України про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним контракту задоволено.

Визнано контракт, укладений ОСОБА_1 з Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на навчання в докторантурі Міжрегіональної Академії управління персоналом, Міжнародної Кадрової Академії та Міжнародного Відкритого Університету від 29 серпня 2014 року, недійсним.

Стягнуто з ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на користь ОСОБА_1 збитки у подвійному розмірі, що у сумі складають 25 360 гривень.

Стягнуто з ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, що складає 15 000 гривень.

Стягнуто з ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, що у сумі складають 12 800 гривень.

Стягнуто з ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на користь держави судовий збір в розмірі 1 984 гривні 80 копійок.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник ПАТ«Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» - Машкова С.О. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до тексту оспорюваного контракту виконавцями була також Міжнародна Кадрова Академія, за підписом генерального директора якої було видано диплом доктора філософії. Однак дану юридичну особу до справи залучено не було, що є порушенням норм процесуального права. Відповідно до оспорюваного контракту, листа від 16 березня 2021 року № 1319 позивач був зарахований до спільної заочної докторантури Міжнародної Кадрової Академії, Міжрегіональної Академії управління персоналом, Міжнародного відкритого університету, які є виконавцями за контрактом. Отже зобов`язання, що покладені оспорюваним контрактом на виконавців, останні несуть солідарно. Звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. В свою чергу, рішення суду першої інстанції прямо стосується інтересів та (або) обов`язків Міжнародної Кадрової Академії, яка не була залучена до участі у справі.

Звертає увагу суду на те, що освітня програма підготовки докторів філософії була створена у 1996 році з метою запозичення позитивного досвіду європейських країн та не передбачала присвоєння наукового ступеня доктора філософії з видачею диплому державного зразка. Диплом доктора філософії видано спільно відповідачем та Міжнародною кадровою Академією. Також у дипломі міститься примітка, що «згідно з Міжнародними Конвенціями про освіту рекомендується компетентним органам країн, що підписали Конвенції або приєдналися до них, визнавати цей диплом, як документ, що надає його власнику право здійснювати професійну діяльність відповідно до наукового ступеня, зазначеного в дипломі.»

Відповідач не заперечує, що виданий диплом доктора філософії не є документом встановленого державного зразку, оскільки на момент укладення оспорюваного контракту, диплом доктора філософії не був передбачений нормами чинного законодавства (видавався лише диплом кандидата наук) та, відповідно, державного зразку такого диплому не було; у відповідача не було обов`язку, згідно умов оспорюваного Контракту, видати диплом доктора філософії державного зразка.

Звертає увагу суду на те, що світова практика поступово впроваджується і у чинне законодавство. Зокрема, чинний Закон України «Про освіту» передбачає такі види освіти як формальна, неформальна та інформальна. Так, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 вказаного закону освітня діяльність - діяльність суб`єкта освітньої діяльності, спрямована на організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу у формальній та/або неформальній освіті.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги додаткові пояснення Міністерства освіти і науки від 5 вересня 2022 року, відповідно до яких спростовані твердження позивача про підстави визнання правочину недійсним та не заперечується можливість апелянта надавати послуги неформальної освіти.

Наголошує на тому, що поняття наукового ступеня доктора філософії було введено із набуттям чинності Закону України «Про вищу освіту». Таким чином, на момент підписання контракту чинним законодавством було передбачено лише присудження наукового ступеня кандидата наук із подальшою видачею диплому державного зразка.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги твердження відповідача про те, що останній мав право видавати диплом доктора філософії «міжнародного зразка».

Також звертає увагу на те, що апелянт не мав жодного умислу вводити позивача в оману, оскільки вся інформація про спільну заочну докторантуру була доступною та відкритою. Крім того, усі словесні конструкції у оспорюваному контракті, в тому числі і застереження передбачені п. 2.5. (присвоєний науковий ступінь не є підставою для отримання пільг, які передбачені постановою КМУ від 28.06.1997№ 644 та іншими нормативно-правовими актами...), строк навчання позивача та форма виданого диплому свідчить про те, що апелянт нічого не приховував від позивача та не мав на меті умислу введення останнього в оману.

Зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що позивач зазнав моральних страждань, внаслідок укладення контракту з підстав введення його в оману, однак жодних доказів матеріали справи не містять. Таким чином, не зрозуміло як саме та на підставі чого судом першої інстанції було зроблено такий висновок.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги позицію апелянта щодо того, що позивачем було пропущено строк звернення із даним позовом. У даному випадку строк позовної давності починає спливати з дня коли позивачу було видано диплом доктора філософії.

29 листопада 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що твердження відповідача про необхідність залучення організації в якості сторони по справі є хибним.

Зазначає, що відповідач не мав жодного права на видання диплома доктора філософії в галузі права міжнародного зразка. Таку ж думку підтримує третя особа у своїх поясненнях від 11 жовтня 2021 року.

Також зазначає, що умисел був встановлений під час судового розгляду справи і чітко прослідковується, а саме отримання матеріальної вигоди за незаконні послуги, оскільки відповідач чітко знав про відсутність у нього такого права, що доведено доказами, які містяться у матеріалах справи.

В судовому засіданні представник відповідача Чесакова М.С. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено той факт, що відповідач свідомо ввів позивача в оману щодо присудження наукового ступеня та статусу виданого за результатами навчання диплому, а тому на підставі ст. 230 ЦК України оскаржуваний Контракт слід визнати недійсним, та стягнути з відповідача на користь позивача збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з укладенням контракту.

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2014 року між ПрАТ МАУП та ОСОБА_1 укладено контракт на навчання в докторантурі Міжрегіональної Академії управління персоналом, Міжнародної Кадрової Академії та Міжнародного Відкритого Університету.

У п.1. «Предмет договору» вказаного Контракту зазначено, що Докторант оплачує своє навчання в докторантурі за спеціальністю право, а Виконавці забезпечують його платне навчання.

У п. 2 «Права та обов`язки сторін» вказаного Контракту зазначено: п.п. 2.1. - виконавці зобов`язуються за умови успішного захисту дисертації видати Докторанту диплом міжнародного зразка про присудження відповідного наукового ступеня, п.п. 2.1. - присвоєний науковий ступінь не є підставою для отримання пільг, які передбачені постановою КМУ від 28.06.1997 року № 644 «Про затвердження Порядку присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань», а також іншими нормативними актами, якщо це прямо в них не сказано.

У п. 3 «Строк навчання, вартість та порядок розрахунків» вказаного Контракту зазначено: п.п. 3.1. - строк навчання Докторанта 1 рік, п.п. 3.2. - загальна вартість навчання складає 12680 грн.

За результатами навчання та успішного захисту дисертації 28 жовтня 2014 року позивач отримав диплом доктора філософії в галузі права НОМЕР_1 реєстраційний номер № НОМЕР_2, який викладений на українській та англійській мовах.

Згідно з листом Міністерства освіти та науки України на запит Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови від 5 лютого 2021 року № 45/9-02/21-С, ПрАТ МАУП у 2014 році не була віднесена до суб`єктів видачі дипломів доктора філософії власного зразка. Диплом доктора філософії НОМЕР_1, виданий 28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 ПрАТ МАУП персоналом, не є документом встановленого зразка, не засвідчує наявності у вказаної особи наукового ступеня в Україні та не дає права на його використання у документообігу як такого, що відповідає законодавству України.

Відповідно до інформації щодо ліцензій Міністерства освіти та науки України на надання освітніх послуг, ПрАТ МАУП станом на 29 серпня 2014 року мало ліцензію на підготовку за напрямком «правознавство» бакалаврів, спеціалістів, магістрів, перепідготовку спеціалістів, підготовку молодших спеціалістів, а також підвищення кваліфікації за акредитованими напрямками (спеціальностями), підвищення кваліфікації спеціалістів в галузі знань 0305 «Економіка та підприємництво» зі спеціальності «Фінанси та кредит», підвищення кваліфікації спеціалістів в галузі знань 0305 «Економіка та підприємництво» зі спеціальності «Маркетинг», «Облік і аудит», «Управління персоналом та економіка праці», підвищення кваліфікації спеціалістів в галузі знань 0306 «Менеджмент та адміністрування» зі спеціальності «Менеджмент організацій і адміністрування», підготовка до вступу у вищі навчальні заклади громадян України та іноземних громадян, підготовка іноземних громадян за акредитованими напрямами підготовки (спеціальностями).

На момент укладення між сторонами оскаржуваного контракту на навчання в докторантурі діяв ЗУ «Про Вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ у редакції від 8 червня 2014 року ( далі ЗУ № 2984-ІІІ).

Згідно ст. 1 ЗУ № 2984-ІІІ освітня діяльність - діяльність, пов`язана з наданням послуг

для здобуття вищої освіти, з видачею відповідного документа. Ліцензування - процедура визнання спроможності вищого навчального закладу певного типу розпочати освітню діяльність, пов`язану із здобуттям вищої освіти та кваліфікації, відповідно до вимог стандартів вищої освіти, а також до державних вимог щодо кадрового, науково-методичного та матеріально-технічного забезпечення.

Згідно зі ст. 2 ЗУ № 2984-ІІІ Законодавство України про вищу освіту базується на

Конституції України і складається з законів України "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", цього Закону та інших нормативно-правовихактів, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч.1 ст. 28 ЗУ № 2984-ІІІ освітня діяльність на території України здійснюється вищими навчальними закладами на підставі ліцензій, які видаються у

порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У ліцензіях на освітню діяльність зазначаються назва напряму, спеціальності, освітньо-кваліфікаційний рівень та обсяги

підготовки, термін дії ліцензії, а також юридична адреса вищого навчального закладу, його відокремлені структурні підрозділи (філії) та їх юридичні адреси.

Відповідно до ст. 53 ЗУ № 2984-ІІІ докторант - особа, яка має науковий ступінь кандидата наук і зарахована до докторантури для підготовки дисертації на здобуття наукового ступеня доктора наук.

Статтею 9 ЗУ № 2984-ІІІ встановлюються такі види документів, які засвідчують

здобуття особою вищої освіти та кваліфікації за певними освітньо-кваліфікаційними рівнями: диплом молодшого спеціаліста; диплом бакалавра; диплом спеціаліста; диплом магістра. Зразки документів про вищу освіту затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 59 ЗУ № 2984-ІІІ передбачено наступні наукові ступені: кандидат наук; доктор наук. Зазначено, що наукові ступені присуджують спеціалізовані вчені ради на підставі прилюдного захисту дисертацій. Рішення спеціалізованих вчених рад про присудження наукових ступенів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти. Зразки документів про присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Так перелік і зразки документів про освіту та вчені звання, які діяли на момент укладення контракту, були затверджені постановою КМУ від 12 листопада 1977 року № 1260 у редакції від 6 травня 2014 року серед яких відсутній диплом доктора філософії у галузі права, як державного так і міжнародного зразка.

Єдиним нормативно-правовим актом, який передбачав на час укладення контракту, видачу дипломів доктора філософії є постанова КМУ від 15 вересня 1993 року № 731 в редакції від 21 серпня 2013 року, якою тимчасово дозволено лише Міністерству освіти і науки видавати дипломи (англійською мовою) доктора філософії та лише іноземним громадянам відповідно до міжурядових угод та домовленостей за наявності рішення спеціалізованої вченої ради про присудження їм наукового ступеня кандидата наук та підтвердження країною постійного місця проживання здобувача еквівалентності наукових ступенів кандидата наук і доктора філософії. Форма і опис диплома затверджуються Міністерством освіти і науки.

З аналізу вищезазначених норм нормативно-правових актів, що діяли на момент укладання оспорюваного контракту вбачається, що діючим на той момент законодавством взагалі не було передбачено навчання та присудження громадянам України наукового ступня доктора філософії, а також видачу відповідного диплому, як держаного так і міжнародного зразка. Слід зауважити, що діюче на момент укладення законодавство України взагалі не передбачало такого поняття, як диплом міжнародного зразка.

Таким чином, відповідач міг прийняти позивача лише для здобуття наукового ступеня кандидата наук, оскільки на момент підписання оскаржуваного Контракту присудження ступеня доктора філософії в Україні не було передбачено Законом.

Так, ступінь докора філософії було введено в Україні з набуттям чинності нового Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-УІІ, який набрав чинності 6 вересня 2014 року у першій редакції (далі ЗУ № 1556-VІІ), тобто через вісім днів після підписання оскаржуваного контракту.

У ч. 2 ст. 7 ЗУ № 1556-VІІ були встановлені такі види документів про вищу освіту (наукові ступені) за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії; диплом доктора наук.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 ЗУ № 1556-VІІ Доктор філософії - це освітній і водночас перший науковий ступінь, що здобувається на третьому рівні вищої освіти на основі ступеня магістра. Ступінь доктора філософії присуджується спеціалізованою вченою радою вищого навчального закладу або наукової установи в результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти відповідної освітньо-наукової програми та публічного захисту дисертації у спеціалізованій вченій раді.

Особа має право здобувати ступінь доктора філософії під час навчання в аспірантурі (ад`юнктурі). Особи, які професійно здійснюють наукову, науково-технічну або науково-педагогічну діяльність за основним місцем роботи, мають право здобувати ступінь доктора філософії поза аспірантурою, зокрема під час перебування у творчій відпустці, за умови успішного виконання відповідної освітньо-наукової програми та публічного захисту дисертації у спеціалізованій вченій раді.

Нормативний строк підготовки доктора філософії в аспірантурі (ад`юнктурі) становить чотири роки. Обсяг освітньої складової освітньо-наукової програми підготовки доктора філософії становить 30-60 кредитів ЄКТС.

Наукові установи можуть здійснювати підготовку докторів філософії за власною освітньо-науковою програмою згідно з отриманою ліцензією на відповідну освітню діяльність. Наукові установи можуть також здійснювати підготовку докторів філософії за освітньо-науковою програмою, узгодженою з вищим навчальним закладом. У такому разі наукова складова такої програми здійснюється у науковій установі, а освітня складова - у вищому навчальному закладі.

У п. 7 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ № 1556-VІІ зазначено, що підготовка кандидатів та докторів наук, що здійснюється вищими навчальними закладами та науковими установами і започаткована до набрання чинності цим Законом, продовжується в межах передбаченого строку підготовки. Особи, які закінчили аспірантуру або докторантуру до набрання чинності цим Законом, мають право на захист дисертації протягом одного року. За результатами захисту дисертацій на здобуття наукового ступеня кандидата наук та наукового ступеня доктора наук здобувачам наукових ступенів присуджується науковий ступінь кандидата або доктора наук та видається диплом кандидата або доктора наук; науковий ступінь кандидата наук після набрання чинності цим Законом прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника. Тобто законодавцем було чітко передбачено порядок переходу від попередньої системи вищої освіти до поточної, а саме щодо отримання статуса доктора філософії.

Контракт на навчання є за своєю суттю договором про надання послуг.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина перша статті 203 ЦК визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини першої статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 216 ЦК якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Статтею 227 ЦК встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Нормами статті 230 ЦК передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позову щодо визнання оскаржуваного контракту недійсним з підстав вчинення цього правочину без відповідного дозволу (ліцензії), є необґрунтованими, оскільки з аналізу чинного на момент укладення зазначеного контракту законодавства вбачається, що отримання такої ліцензії не передбачалось, тому що отримання громадянином України статусу доктора філософії взагалі передбачено не було, як і отримання диплома міжнародного зразка доктора філософії.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності підстав визнання оскаржуваного контракту недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи відповідача, що він мав право в рамках договору про співробітництво видавати дипломи власного зразка. Оскільки, це стосується випадків, коли підготовка здобувача, якому присуджено ступінь доктора філософії, здійснювалася відповідно до угоди між вітчизняним та іноземним закладами вищої освіти (науковими установами). При цьому, відповідно до ЗУ № 1556-VІІ присудження ступеня доктора філософії здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Окрім того на підтвердження своїх доводів, жодного такого договору про співробітництво відповідачем суду надано не було.

Крім того, заклади вищої освіти не були наділені правами встановлювати власну процедуру підготовки та присудження ступеня доктора філософії, а також за власною процедурою утворювати спеціалізовані вчені ради та проводити їх акредитацію.

Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, як сторона Контракту, повинен був дотримуватися вимог і норм законодавства з питань підготовки і присудження наукових ступенів, керуючись, при цьому, актами, чинними на момент вчинення відповідної дії, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем доведено той факт, що відповідач ввів позивача в оману щодо присудження наукового ступеня та статусу виданого за результатами навчання диплому, а тому на підставі ст. 230 ЦК України оскаржуваний Контракт слід визнати недійсним.

В той же час, як убачається із матеріалів справи 30 вересня 2021 року представником відповідача у відзиві на позовну заяву було заявлено про пропуск строку позовної давності (а.с. 99, Т. 1). Так представник відповідача у відзиві зазначив, що позивачем пропущено строк звернення із даним позовом про визнання договору недійсним, оскільки строк позовної давності починає спливати з дня коли позивачу було видано диплом доктора філософії. Оскільки контракт був укладений 29 серпня 2014 року, а диплом виданий 28 жовтня 2014 року, то трирічний строк уже закінчився. Позивач не отримавши відповідного додатку, передбаченого ст. 7 ЗУ № 1556-VІІ мав змогу звернутися до відповідача за з`ясуванням обставин щодо виданого йому диплому доктора філософії. Також у позивача була можливість довідатись про те, що оскільки відсутній Порядок підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії, то відсутня можливість присвоєння відповідного наукового ступеня відповідно до ЗУ № 1556-VІІ з подальшим внесенням його до єдиної державної електронної бази з питань освіти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`зку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що "тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору іпотеки недійсним є день укладення оспорюваного договору, тобто перебіг позовної давності розпочався від 28 квітня 2009 року. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15".

Оскільки позивачем було укладено контракт 29 серпня 2014 року, умови якого оспорюються, то саме з цього моменту позивач був обізнаний про такі умови контракту, однак з позовом до суду звернувся лише у липні 2021 року. Тому позовна давність за вимогами позивача про визнання недійсним контракту у цій справі є пропущеною, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 333/5693/16-ц (провадження № 61-2966св21), від 28 вересня 2022 року в справі № 466/2768/15 (провадження № 61-21314св19).

Доводи апеляційної скарги про те, що про порушення свого права позивач дізнався 17 лютого 2021 року, а саме з листа Міністерства освіти та науки України, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються вищезазначеним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Однак, дійшовши вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, зазначивши, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 17 лютого 2021 року, після отриманнялиста Міністерства освіти та науки України.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази, надавши їм належну правову оцінку, застосувавши норми матеріального, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно з частиною третьою статі 22 Закону України " Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої хвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 816 грн (за дві вимоги майнового та не майнового характеру 908*2).

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, при зверненні до апеляційного суду підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 724 грн (1 816*150 ).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 977,50 грн (а.с. 42, Т. 2).

Оскільки, апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, то підлягає відшкодуванню сплачений відповідачем за розгляд апеляційної скарги судовий збір відповідно у розмірі 2 724 грн.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в силу частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", тому сплачений відповідачем ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає відшкодуванню за рахунок держави згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» третя особа: Міністерство освіти та науки України про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним контракту відмовити.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» () за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба