ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2022 року, ухвалене суддею Поволяєвою О.В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановив:

26 серпня 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 21.07.2010 року в розмірі 23746,33 грн., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 7805,70 грн., відсотками 15940,63 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21.07.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надало останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитний картковий рахунок. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (далі кредитний договір), який є договором приєднання та складається з підписаних відповідачем анкети-заяви, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які викладені на веб-сайті банку, відповідно до яких позичальник обслуговується та надає свою згоду на встановлення кредитного ліміту та його зміну за рішенням позивача.

Факт укладення між сторонами кредитного договору підтверджується анкетою-заявою, яку було підписано відповідачем, зі змісту якої вбачається, що останній був проінформований про умови кредитування, надані йому на ознайомлення в письмовій формі.

При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2021 року виникла вказана вище заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2022 року у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без руху та про витребування доказів відмовлено.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає помилковими висновки суду щодо пропуску строку позовної давності, який, на думку позивача, не пропущений.

Факт укладення кредитного договору та наявність заборгованості підтверджена наданими доказами, та наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до положень ч. 1 ст. 369 цього Кодексу без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 21.07.2010 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», відповідно до якої відповідач ознайомився та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», виразив свою згоду, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 23).

21.07.2010 року відповідач також підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду (а.с. 24).

Отже, між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання 21.07.2010 року анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір за яким було відкрито картковий рахунок, визначено кредитний ліміт та надано кредитні картки № НОМЕР_1 від 21.07.2010 року (термін дії до 02/14), № НОМЕР_2 від 26.08.2011 року (термін дії до 09/15), № НОМЕР_3 від 11.11.2013 року (термін дії до 08/17) та № НОМЕР_4 від 13.02.2015 року (термін дії до 08/18).

Згідно наданої позивачем довідки, 23.07.2010 року банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 4400,00 грн., 06.01.2011 року збільшив кредитний ліміт до 5200,00 грн., 16.03.2011 збільшив кредитний ліміт до 6200,00 грн., 27.12.2012 року збільшив кредитний ліміт до 8000,00 грн. (а.с. 21).

Відповідно до наданого банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 22.06.2021 року становить 23746,33 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7805,70 грн., заборгованості по прострочених відсотках 15940,63 грн. (а.с. 5-13).

До позовної заяви позивач виписку про рух коштів, у якій зазначено, що відповідачем було фактично отримано суму кредиту, у ній міститься інформація про рух коштів, що знаходяться на балансі вказаних кредитних карток, та здійснені за ними операціями, з якої зокрема вбачається, що останні надходження на картковий рахунок відповідача відбулися 12.04.2015 р. як автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 5,58 грн та 28.04.2015 р. як переказ коштів між рахунками за договором на суму 5,57 грн (а.с. 14-16-20).

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, в якому ними погоджено розмір бажаного відповідачем кредитного ліміту, базової відсоткової ставки, комісії, строк погашення заборгованості та інші істотні умови; видані кредитні картки, якими відповідач користувався.

Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнаний недійсним.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 23746,33 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 7805,70 грн., відсотками 15940,63 грн.

Поряд із цим місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків за період з 18.08.2010 р. по 31.08.2018 р., а також відмову у позові про стягнення відсотків за період з 31.08.2018 р. за необґрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним

Відповідно до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, виписки банків віднесені до первинних документів, які фіксують факти виконання госоперацій та служать підставою для записів у регістрах бухобліку та в податкових документах.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Укладений між сторонами шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55днів пільгового періоду кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи положення ч.2 ст. 530 ЦК України та той факт, що позичальником фактично отримані та використані кредитні грошові кошти в добровільному порядку на користь позивача не повернуті, АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано звернулося до суду за захистом порушених прав, шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язки з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року по цивільній справі № 342/180/17.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, і з цим погоджується колегія суддів апеляційного суду, що позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази укладення між сторонами кредитного договору від 21.07.2010 р., надання відповідачу кредитних коштів, якими він користувався, проте зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 23746,33 грн. станом на 22.06.2021 р.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором, фактично отримані та використані кредитні грошові кошти у добровільному порядку на користь АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача були наявні правові підстави для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту.

При цьому, як вказувалося вище, відповідно до умов кредитного договору б/н від 21.07.2010 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, банк 23.07.2010 року надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 4400,00 грн., 06.01.2011 року збільшив кредитний ліміт до 5200,00 грн., 16.03.2011 збільшив кредитний ліміт до 6200,00 грн., 27.12.2012 року збільшив кредитний ліміт до 8000,00 грн. (а.с. 21).

Зі змісту довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду вбачається, що сторонами було визначено період погашення заборгованості та пільгову ставку, яка діє при умові погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст. 253, ч. 3 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ст.ст. 26, 261 та 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця, зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту.

Під час підписання кредитного договору сторонами не було визначено кінцевий строк повернення кредиту.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за тілом кредиту виникла 28.02.2015 року в розмірі 172,61 грн., станом на 31.08.2018 року заборгованість за тілом кредиту становить 7805,70 грн., заборгованість за тілом кредиту в даному розмірі виникла з 28.02.2018 року.

Отже, саме з цієї дати позивач дізнався про порушення його прав щодо повернення заборгованості в сумі 7805,70 грн., тоді як строк позовної давності за даною вимогою сплив 28.02.2021 року.

З вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 7805,70 грн., яка виникла станом на 28.02.2018 року, позивач звернувся 26.08.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Оскільки заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7805,70 грн. виникла станом на 28.02.2018 року, строк позовної давності внесенням платежів не переривався, а з вимогою про стягнення заборгованості в цьому розмірі позивач звернувся до суду 26.08.2021 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідач заявив під час розгляду справи в районному суді (а.с. 85).

Перевіряючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків, колегія суддів встановила наступне.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення,попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, сторонами узгоджено базову процентну ставку на місяць 2,5 відсотки, що дорівнює 30 відсоткам річних, визначено строк погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості (а.с. 24).

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками, що виникла станом на 22.06.2021 року в розмірі 15940,63 грн.

З наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість по відсотках виникла з 18.08.2010 року та продовжувала збільшуватися. Строк дії картки закінчився 31.08.2018 року (08/18) (а.с. 22).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц, право кредитодавця нарахувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки строк кредитування сплив 31.08.2018 року (08/18), право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилось, отже, після 31.08.2018 року позивач не мав право нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсотках за період з 31.08.2018 року.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках, що виникла за період з 18.08.2010 року до 31.08.2018 року, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, з огляду на таке.

Як встановив місцевий суд, сторони під час підписання довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55днів пільгового періоду узгодили базову відсоткову ставку на місяць в розмірі 2,5 відсотків, що дорівнює 30 відсоткам річних.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором позивачем розрахунок по відсотках починаючи з 01.09.2014 року було здійснено з використанням відсоткової ставки 34,8 відсотків на рік, з подальшим її збільшенням до 43,2 відсотків на рік. Інформації про узгодження з позивачем збільшення відсоткової ставки матеріали справи не містять.Сторонами кредитного договору, шляхом підписання довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду було узгоджено базову відсоткову ставку на місяць на рівні 2,5 відсотків. У подальшому позивачем в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку, що суперечить положенням статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Отже, розмір заборгованості за простроченими відсотками підлягає перерахунку з урахуванням визначеного сторонами розміру базової відсоткової ставки на місяць - 2,5 відсотків, що дорівнює 30 відсоткам річних.

Представник відповідача у суді першої інстанції заявив про застосування строку позовної давності до вимог.

Встановивши, що позивач звернувся до суду першої інстанції із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 18.08.2010 року по 31.08.2018 року (дата закінчення дії картки) у сумі 15940,63 грн. 26.08.2021 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності до цих вимог та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині. При цьому, районний суд правильно послався на те, що відповідач не вчиняв дій, які свідчать про переривання строку позовної давності.

Також місцевий суд надав правильну правову оцінку заявленим відповідачем клопотанням про залишення позову без руху та про витребування доказів, та відмовив у їх задоволенні у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», які зводяться до незгоди з ухваленим рішенням та фактично дублюють обґрунтування позовних вимог, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст рішення складено 09.01.2023 р.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук