Справа № 456/5016/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/318/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.,

суддів - Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: позивача ОСОБА_1 , та її представника адвоката - Мазур В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи - Стрийської міської ради про знесення самочинного будівництва,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Стрийської міської ради, про знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що проживає по АДРЕСА_1 , у приватному житловому будинку разом з своїм чоловіком-пенсіонером. Поруч її будинку, на тій же вулиці розташований інший житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому проживає ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю. У 70-х роках батьки ОСОБА_3 на краю своєї земельної ділянки, що межує з її, в період їх тимчасової відсутності, обрізавши сітку огорожі, впритул до земельної ділянки, на рівні її будинку, без будь-якого дозволу та без згоди її сім`ї, збудували собі гараж розміром приблизно 6х4 метри.

У 2009 році ОСОБА_3 , знову ж на краю своєї земельної ділянки, що межує з позивачем, але вже в іншому місці, користуючись тимчасовою відсутністю, обрізавши сітку огорожі, яка була збудована батьками позивача, впритул до земельної ділянки, без будь-якого дозволу та без їхньої згоди, збудували собі господарське приміщення. Згодом, дану господарську споруду знову ж без будь-якого дозволу та без згоди реконструювала під гараж, над яким ще й звела другий поверх. Позивач неодноразово зверталась до органів державної влади з письмовими заявами про вжиття заходів впливу до сусідки ОСОБА_3 на її неправомірні дії. Під час розгляду звернень в діях гр. ОСОБА_3 було виявлено і зафіксовано ряд суттєвих порушень норм діючого законодавства, та органами державної влади неодноразово вживали заходи щодо припинення її протиправних дій.

Продовжуючи свої протиправні дії, у липні 2015 року ОСОБА_3 без будь-якого дозволу і без згоди між їхніми будинками, впритул до існуючого паркану, який позивач збудувала з металевої сітки, протиправно, без будь якого дозволу та погодження, звела понад двохметровий паркан з металевої бляхи. Такий паркан затіняє її земельну ділянку та будівлю (житловий будинок) на ній, обмежує їх вільну вентиляцію природнім шляхом, руйнує збудований паркан (металеву сітку і фундамент) та створює спекотну температуру повітря на подвір`ї. Просила визнати дії ОСОБА_3 незаконними, щодо самочинного будівництва нежитлового двохповерхового приміщення (гараж та літня кухня), та зобов`язати її знести дану будівлю і земельну ділянку на тому місці та огорожу привести в стан, який існував до того (до зведення нежитлової будівлі); визнати дії ОСОБА_3 незаконними, щодо будівництва металевої огорожі на межі суміжних земельних ділянок, та зобов`язати її дану огорожу знести; всі судові витрати стягнути з відповідача.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 знести самочинно збудований гараж, який знаходиться на території будинковолодіння в АДРЕСА_2 , привести огорожу, яка розміщена на межі будинковолодінь між будинками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та збудована з металевого профілю, до висоти не більше 2 (двох) м. по всій довжині та привести земельну ділянку в стан, який існував до зведення самочинно збудованого гаражу.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Стрийської міської ради, про знесення літньої кухні та знесенні огорожі в АДРЕСА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 19237 (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять сім) грн.. 20 коп..

Додатковим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2022 року позовну заяву задоволено

Встановлено, що адресний номер нежитлового приміщення - гаражу, зареєстрованого за ОСОБА_3 , знаходиться на території будинковолодіння в АДРЕСА_3 .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи.

Покликається на те, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2018 року гараж «Д» належить на праві власності скаржнику, право власності на момент винесення оскаржуваного рішення чинне та не скасоване.

Звертає увагу суду на те, що в неї огорожа зведена у відповідності до ДБН 360-92 «містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та не порушує прав добросусідства з позивачкою.

Також вважає, що суд вірно встановив, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів порушеного свого права.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 30 травня 2022 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_3 , не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання ОСОБА_3 , і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , та її представника адвоката - Мазур В.В. на заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги про знесення самочинного будівництва, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не дотримано принципу добросусідства, порушено норми земельного законодавства та благоустрою території, а тому порушені права позивачки, як суміжного землевласника підлягають захисту відповідно до ст. 16 ЦК України, ст.152 ЗК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом (ст. 43 ЗК України).

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідач проживає поруч в будинку АДРЕСА_2 .

10 липня 2009р., позивач звернулась до Державної архітектурно - будівельної інспекції із заявою, в процесі розгляду якої, встановлено, що гр. ОСОБА_3 , здійснює реконструкцію господарської споруди під гараж на земельній ділянці на АДРЕСА_2 , яка перебуває в користуванні згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.02.2008р., без дозволу на виконання будівельних робіт. За порушення вчиненні ОСОБА_3 , винесено постанову №7/30 від 15.07.2009р., відповідно до ст. 96 ч. 3 КУпАП та припис №7/28 від 14.07.2009р., яким запропоновано припинити виконання будівельних робіт та надати в інспекцію документи згідно ст. 29 ЗУ «Про планування і забудову територій».

Згідно відповіді ВК Стрийської міської ради №М460/3.22 від 08.07.2009р., при проведенні робіт по благоустрою подвір`я житлового будинку АДРЕСА_2 , перевіркою на місці працівниками відділу архітектури та містобудування встановлено факт замощення території подвір`я ФЕМ та озеленення частини території біля огорожі, яка розділяє територію будинковолодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Гр. ОСОБА_3 вказано на вимоги по благоустрою згідно будівельних норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови, інших документів які є в складі паспорту на забудову земельних ділянок з якими забудовники ознайомлюються письмово при одержанні документації.

З відповіді ВК Стрийської міської ради №М229/3.22 від 07.08.2015р., вбачається, що виконавчий комітет розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 , про зведення огорожі за адресою АДРЕСА_2 , повідомили, що перевіркою на місці підтверджено факт проведення робіт по зведенню огорожі на межі з будинковолодінням по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , що створює незручності в користуванні власного земельною ділянкою гр. ОСОБА_1 . Враховуючи вищенаведене, рекомендували усунути незручності в користуванні земельною ділянкою гр. ОСОБА_1 . 10.09.2015р., Виконком Стрийської міської ради, повторно рекомендував ОСОБА_3 , усунути незручності в користуванні ділянкою ОСОБА_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.10.2009 р. за ОСОБА_8 , та ОСОБА_3 , визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 разом із самочинною надбудовою другого поверху, а саме по Ѕ частині цього будинку за кожною з них. За ОСОБА_8 , визнано право власності на самочинно переобладнану літню кухню «З-2», розташовану по АДРЕСА_2 . За ОСОБА_3 , визнано право власності на самочинно реконструйований гараж по АДРЕСА_2 .

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 25.01.2018р., рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 жовтня 2009 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно реконструйований гараж по АДРЕСА_2 скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Стрийської міської ради Львівської області про визнання права власності на самочинно сконструйований гараж по АДРЕСА_2 відмовлено.

Згідно акту обстеження присадибних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 від 31.10.2017р., встановлено, що реконструкція цегляного сараю під гараж з добудовою за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено з порушенням Додатку 3.1 «Протипожежні вимоги» ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Згідно акту обстеження огорожі між суміжними земельними ділянками на АДРЕСА_5 від 05.11.2019р., встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 у 2015 році на власній присадибній земельній ділянці з відступом орієнтовно 0,14м від існуючої огорожі (металева сітка, закріплена до металевих опор на стрічковому бетонному фундаменті, рік побудови - 2010); яка розділяє земельну ділянку гр. ОСОБА_3 та земельну ділянку гр. ОСОБА_1 , вздовж межі влаштовано суцільну огорожу з хвилястих металевих листів закріплених до металевих опор без влаштування стрічкового фундаменту. Висота влаштованої огорожі відносно поверхні земельної ділянки гр. ОСОБА_3 , на різних її відрізках становить 1,82-1,98м, а відносно поверхні земельної ділянки гр. ОСОБА_1 - становить 1,82-2,10м, зокрема на відрізку орієнтовно 8м, напроти входу до її житлового будинку, перевищує 2м і становить 2,10-2,04м. Відстань від зазначеної огорожі до стіни житлового будинку гр. ОСОБА_1 становить орієнтовно 2,58м.

Станом на час зведення вказаної огорожі, відповідно до п. 3.19* Державних будівельних норм «360-92**» «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» вимоги до огорожі ділянок, благоустрою території встановлюються місцевими правилами забудови в залежності від розміру ділянок, умов інженерного обладнання, інсоляції будинків та території, інших вимог, регіональних традицій (чинний на час зведення огорожі).

Відповідно до частин 1, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Частина перша статті 91 ЗК України передбачає, що власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Частинами першою, другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, який здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом, в тому числі відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Частини другої та третьої статті 152 ЗК України вказують, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що реконструкцію господарської споруди під гараж відповідачем на межі з суміжною ділянкою позивача здійснено з порушенням вимог вимог законодавства - без дозволу на виконання будівельних робіт, у зв`язку з чим ОСОБА_3 , винесено постанову №7/30 від 15.07.2009р. та припис №7/28 від 14.07.2009р., яким запропоновано припинити виконання будівельних робіт та надати в інспекцію документи згідно ст. 29 ЗУ «Про планування і забудову територій».

Отже, відповідач порушив права позивача, як суміжного землекористувача, реконструювавши господарську споруду під гараж без належного дозволу на виконання будівельних робіт.

Що стосується огорожі, то слід вказати наступне.

Відповідно до пункту 3.25* цього ДБНу, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0м. Відповідно до вимог пункту 6.7 Державних будівельних норм України «Б.2.2- 5:2011» «Благоустрій території» - дозволено проектувати огородження окремих садибних ділянок висотою не більше ніж 2,0м на межі сусідніх земельних ділянок для убезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій.

Відповідно до пункту 6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів країни від 07.06.2017 № 406, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема парканів щодо індивідуальних садибних житлових будинків не потребують отримання права на виконання будівельних робіт та не приймаються в експлуатацію.

Правилами впорядкування та утримання території м. Стрия, затвердженим, рішенням Стрийської міської ради від 18.06.2013 № 346, не передбачено вимог та обмежень до зовнішнього вигляду огорож присадибних земельних ділянок.

Судом встановлено, що влаштована огорожа, яка розділяє земельну ділянку гр. ОСОБА_3 та земельну ділянку гр. ОСОБА_1 в певних відрізках перевищує 2 метри, а відтак металева огорожа порушує право власності позивача, а саме належного користування майном-земельною ділянкою та розташованим на ній житловим будинком.

Таким чином, відповідачкою не дотримано принципу добросусідства, порушено норми земельного законодавства, благоустрою території, в результаті цього порушено права позивачки, як землекористувача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.06.2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.