Номер провадження: 22-ц/813/8042/22
Справа № 2-2823/11
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецула Вадима Андрійовича, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця, зацікавлені особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Крецул В.А., стягувач ОСОБА_2 .

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, скаржник вказував, що 16.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецулом В.А. за заявою стягувача ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа від 07.09.2011 року № 2-2823/11, виданого Київським районним судом м. Одеса, який вступив в закону силу 21.05.2014 року, було відкрито виконавче провадження ВП № 67540350 про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 2 639 749,50 грн. 17.11.2021 року постановою про арешт майна боржника накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно скаржника та зазначено, що в ході проведення виконавчих дій описано й арештовано майно, належне боржнику ОСОБА_1 , а саме: Садові будинки № 76, 79, 78, АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:025:0032, :02:025:0050, :02:025:0134, :02:025:0066, за адресою: АДРЕСА_2 , 76, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 . 25.11.2021 року постановою про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення ринкової вартості арештованого майна було призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Інвестиційно-консалтингове Бюро «Тріада». 30.11.2021 року ТОВ «ІКБ «Тріада» був складений звіт про незалежну оцінку майна. 08.12.2021 року на веб-сайті ДП «Сетам» опубліковані інформація про призначення електронного аукціону на 10.01.2022 року.

Скаржник стверджував, що приватний виконавець у порушення вимог ст. 3, 4 та 5 Закону України «Про виконавче провадження» відкрив виконавче провадження, не перевіривши відповідність виконавчого листа вимогам законодавства і не повернув його без виконання, а тому усі інші постанови підлягають скасуванню. Також скаржник посилався на відсутність постанови про заміну стягувача, на відсутність усіх виконавчих дій у відповідному реєстрі АСВП, на неправомірне накладення арешту на все нерухоме майно боржника без його ідентифікації, на безпідставну передачу майна на збереження іншій особі і на невироблення процесуальних документів за допомогою АСВП. Тому скаржник звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив визнати постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2021 року та інші рішення, вчинені приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. у виконавчому провадженні №67540350 неправомірними та скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди від 16.11.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 16.11.2021 року про арешт майна боржника від 17.11.2021 року, про опис та арешт майна боржника від 24.11.2021 року, про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 25.11.2021 року, про залучення зберігача від 25.11.2021 року, звіт про незалежну оцінку майна від 30.11.2021 року та винести постанову про повернення виконавчого документу, а також зупинити та заборонити реалізацію арештованого майна ОСОБА_1 , а саме садових будинків АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:025:0032, :02:025:0050, :02:025:0134, :02:025:0066, за адресою: АДРЕСА_2 ) ділянки № НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 . Згодом скарга була доповнена, а саме заявник також просив скасувати шість постанов від 19.01.2022 року про виправлення помилок у процесуальних документах.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні скарги.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року скасувати та винести постанову, якою задовольнити вимоги скаржника.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не надав повну, всебічну та об`єктивну оцінку доказам у справі, неповно з`ясував обставини, визнав встановленими обставини, які не були доведені, що призвело до невідповідності висновків обставинам справи, викладених в ухвалі суду. Апелянт наголошує про не вироблення виконавцем за допомогою АСВП процесуальних документів та невнесення їх та вхідної, вихідної кореспонденції та інших документів до АСВП; зазначення виконавцем в АСВП та в документах виконавчого провадження даних, що не відповідають реквізитам виконавчого листа, а саме даті його видачі; у виконавчому листі невірно зазначені реквізити стягувача; ОСОБА_2 не набула статусу стягувача за виконавчим листом № 2-2823/11; за заявою неналежного стягувача ОСОБА_2 про примусове виконання рішення, виконавцем незаконно відкрито виконавче провадження ВП № 67540350, а тому виконавчий лист № 2-2823/11 від 30.07.2014 року повинен бути повернутий стягувачу без прийняття до виконання.

До суду апеляційної інстанції від заінтересованої особи ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2022 року без змін.

Учасники процесу про судове засідання щодо розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, що призначене на 13.12.2022 року на 15-30 год., повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, заінтересована особа поданням відзиву на апеляційну скаргу, а поважність підстав неподання клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеконференції або ж про долучення до справи письмових пояснень учасниками справи не встановлена, та враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, справа підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін при таких обставинах не є порушенням прав сторін щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Під час постановлення оскаржуваної ухвали районний суд вказаних вимог повністю дотримався.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

18.05.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CM-SME502/003/2007, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 312 500,00 доларів США, а позичальник приймає, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі. Цільове використання кредиту - для придбання нерухомого майна. Кредит надається терміном до 18 травня 2017 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2011 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Трісмегіст» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» загальну суму заборгованості за кредитним договором №СМ-SME502/003/2007 від 18.05.2007 року в розмірі 2 639 749 грн. 50 коп., що згідно курсу НБУ складає 331 985 доларів США 59 центів, яка складається з:

- 2 153 503грн. 74 коп., що складає згідно курсу НБУ 270 833 доларів США 28 центів, залишок заборгованості за кредитом;

- 335 831 грн. 20 коп., що складає згідно курсу НБУ 42 235 доларів США 48 центів, відсотки за користування кредитом;

- 150 414 грн. 57 коп., що складає згідно курсу НБУ 18 916 доларів США 74 центи, пеня за прострочення виконання зобов`язань.

30.07.2014 року Київським районним судом м. Одеси було видано відповідний виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором.

Вказаний виконавчий лист неодноразово було пред`явлено до примусового виконання.

31 січня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанс Групп» було укладено договір факторингу № б/н, відповідно до якого, клієнт (первісний кредитор) Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» передає, а фактор (новий кредитор) Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанс Групп» приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитним договором, в розмірі заборгованості по кредитному договору, в тому числі, за договором кредиту № СМ-SME502/003/2007 від 18.05.2007 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року, замінено сторону виконавчого провадження у справі № 2-2823/11 з вибулого стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ОСОБА_2 , а отже доводи скаржника стосовно не заміни сторони виконавчого провадження є неспроможними.

У подальшому, новий стягувач - Побережець пред`явила виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, до примусового виконання до приватного виконавця Крецул Вадима Андрійовича, яким 16.11.2021 року було відкрито виконавче провадження № 67540350. При цьому представник ОСОБА_2 підтвердила, що її довіритель надавала приватному виконавця заяву про відкриття виконавчого провадження.

17.11.2021 року Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 в у межах суми звернення стягнення, штрафів та інших витрат 2 904 043,45 грн., а 10.01.2022 року постанова про арешт коштів боржника у межах тієї ж суми.

24.11.2021 року Приватним виконавцем Крецул В.А. винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 , яке було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_3

25.11.2021 року Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання було призначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-консалтингове Бюро «Тріада».

30.11.2021 року ТОВ «ІКБ «Тріада» був складений звіт про незалежну оцінку майна, а саме, земельних ділянок та садових будинків згідно акту опису і арешту від 24.11.2021 року у виконавчому провадженні № 67540350, за адресою: АДРЕСА_2 , 76, АДРЕСА_3 ; №77; №78 за замовленням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецула В.А., з метою визначення ринкової вартості об`єкту оцінки для подальшої примусової реалізації згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Під час розгляду справи апеляційний суд виходить з наступного.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Із наведеними конституційними положеннями кореспондується ч. 1 ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями ст. 13 Закону № 1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 2-р(II)/2019 від 15.05.2019 року, визнані неконституційними та втратили чинність положення ч. 2 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження» щодо підтвердження сплати для відкриття виконавчого провадження авансового внеску в розмірі 2 % суми, що підлягає стягненню. Таким чином під час пред`явлення виконавчого документа до виконання у стягувачів відсутній обов`язок щодо сплати авансового внеску та додання відповідних квитанцій до заяв про примусове виконання рішення.

Відповідно до абзацу 2 п. 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень, якщо під час проведення виконавчих дій встановлено дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (крім випадків отримання виконавцями нових даних, які ідентифікують боржника - фізичну особу, в порядку інформаційної взаємодії автоматизованої системи з державними базами даних і реєстрами), або виявлено технічну помилку, описку в реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, виконавець своєю постановою змінює або доповнює реєстраційні дані в автоматизованій системі. Така постанова виконавця долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Встановивши, що:

- ОСОБА_2 набула права стягувача у виконавчому провадженні на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року про заміну сторони виконавчого провадження, яка за наслідками перегляду її в апеляційному порядку вступила в законну силу згідно з постановою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року,

- ОСОБА_2 подала до приватного виконавця Крецула В.А. заяву про примусове виконання рішення суду,

- приватний виконавець Крецул В.А. допустив описку у постанові про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2021 року та у наступних постановах про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 16.11.2021 року, про арешт майна боржника від 17.11.2021 року, про опис та арешт майна боржника від 24.11.2021 року, про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 25.11.2021 року, про залучення зберігача від 25.11.2021 року, звіт про незалежну оцінку майна від 30.11.2021 року, зазначивши у даних постановах замість дати видачі судом виконавчого листа 30.07.2014 року, дату ухвалення заочного рішення суду 07.09.2011 року, яку виправив постановами від 19.01.2022 року, змінивши дату видачі виконавчого документу з 07.09.2011 року на 30.07.2014 року,

- сплата авансового внеску для стягувача є не обов`язковою, а є його (стягувача) правом,

- скаржником рецензування звіту не призначалося,

- відсутні докази щодо невироблення приватним виконавцем за допомогою АСВП процесуальних документів та невнесення їх та вхідної, вихідної кореспонденції та інших документів до АСВП; неправомірного накладення арешту на все нерухоме майно боржника без його ідентифікації, безпідставної передачі майна на збереження іншій особі та подальшого неправомірного знищення переданого майна,

суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про залишення скарги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірними зазначених постанов приватного виконавця Крецула В.А. у виконавчому провадженні та постанов приватного виконавця Крецула В.А. про виправлення помилок у вказаних постановах без задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Що стосується вимоги скарги про зупинення та заборону реалізації арештованого майна ОСОБА_1 , а саме садових будинків АДРЕСА_6 та земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:025:0032, :02:025:0050, :02:025:0134, :02:025:0066, за адресою: АДРЕСА_2 , судова колегія виходить з такого.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606/18 (провадження № 61-21640сво19) зроблено висновок, що «суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як забезпечення скарги на дії, рішення виконавця шляхом зупинення реалізації майна, оскільки згідно з положеннями норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції виконавця. У касаційному порядку підлягає оскарженню ухвала суду першої інстанції, після її перегляду в апеляційному порядку, та судове рішення апеляційного суду, якими вирішено питання щодо забезпечення скарги на дії державного/приватного виконавців, якщо таке клопотання розглянуто судами по суті як забезпечення позову».

У пункті 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що «з огляду на відсутність у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України серед ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, ухвали цього суду про відмову у забезпеченні позову (пункт 4 частини першої статті 353 ЦПК України), неможливим є як касаційне оскарження такої ухвали, так і касаційне оскарження постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначила, що підстави для відступу від наведених вище висновків відсутні (пункт 7.4.).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважав, що касаційне провадження у справі в частині вимог про зупинення реалізації арештованого майна на час розгляду скарги підлягає закриттю, оскільки касаційне провадження відкрито на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Щодо зупинення та заборони реалізації арештованого майна, суд зазначає, що Розділом VII ЦПК України на передбачена зазначена процедура під час розгляду скарг на дії чи бездіяльність приватного виконавця, а отже така вимога є безпідставною.

Оскільки вимоги боржника про зупинення та заборону реалізації арештованого майна під час подачі скарги і на час її розгляду скарги по суті фактично є заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в той час, як предметом судового розгляду є скарга ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність приватного виконавця, а тому колегія суддів доходить висновку про неможливість застосування таких заходів при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення в цій частині апеляційної скарги ОСОБА_1 і скасування з формальних підстав ухвали суду першої інстанції, якою скарга ОСОБА_1 в цій частині була залишена без задоволення.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, проте окрім вирішення питання щодо зупинення реалізації арештованого майна на час розгляду скарги.

Повний текст постанови складений: 09.01.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова