Справа № 758/1643/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Стовбуна О.Й.,

представника відповідача - адвоката Іванченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Юлія Олександрівна про визнання недійсним договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Юлія Олександрівна про визнання недійсним договору довічного утримання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 24.11.2015 року між її батьком ОСОБА_4 та відповідачем у справі було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худова Юлія Олександрівна та зареєстрований в реєстрі за №935, відповідно до якого Відчужувач передав у власність Набувачу квартиру за адресою АДРЕСА_1 взамін цього Набувач зобов`язувався забезпечувати Відчужувача утриманням довічно на умовах даного договору. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . Позивач в позові зазначає, що про укладення договору вона дізналася 29.01.2019 року, отримавши інформацію від державного реєстратора з витягу з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно та вказує, що на її ім`я був складений та засвідчений державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С. і зареєстрований в реєстрі за № 3-63 від 16.01.2009 року договір дарування, предметом якого була квартира, яка перейшла у власність відповідачу по договору довічного утримання. Разом з тим, позивач зазначає, що станом на 2015 рік її батько перебував у хворобливому стані, не розумів в повній мірі значення своїх дій, відтак спірна квартира не могла бути предметом договору довічного утримання. 08.05.2019 засобом поштового зв`язку позивач скерувала листа до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Ю. О. щодо внесення відповідних змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до реєстру права власності, якими виключити відомості відносно договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та відповідачем. На підставі ст. 203,215,225 ЦК України просить визнати недійсним договір довічного утримання.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 07.02.2022 року в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 28.11.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

26.12.2022 р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що позивач звернулась до суду із даним позовом лише 31.01.2022 року, тобто за межами строків позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України (тривалістю у 3 роки).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Стовбун О.Й. позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначив, що при укладенні спірного договору довічного утримання ОСОБА_4 порушив майнові інтереси його довірителя, зазначає, що квартира належала його довірителю і ОСОБА_4 вчинив повторне відчуження даної квартири на користь третьої особи.

Представник відповідача - адвокат Іванченко О. І. в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, просив застосувати строк позовної давності.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 24.11.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю. О. та зареєстровано в реєстрі за №935. На підставі вказаного договору довічного утримання за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру в АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 1 зазначеного договору ОСОБА_4 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 належну йому однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а остання в свою чергу зобов`язувалась довічно утримувати ОСОБА_4 , тобто, забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо. Сторони домовились, що утримання, оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 800,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу (позивачу) способом вказаним в п. 8 договору довічного утримання. Крім того, відповідач зобов`язалась щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Також набувач зобов`язалась здійснити поховання відчужувача після його смерті, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі або особам, яка чи які здійснили поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини.

Також, згідно п. 2 договору, відчужувана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 та належить йому на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 15.10.1993 року Орендним житлово - комунальним управлінням фірми «Київінвест» на підставі розпорядження (наказу) від 15.10.1993 року № 796, дублікат якого видано 09 листопада 2015 року Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження № 312 від 09.11.2015 року. Реєстрація права власності на квартиру ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 11.11.2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, номер запису про право власності: 12084947, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз`яснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст.203, 214,229-235, 334, 744-757 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (п.18). Сторони підтвердили в договорі, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину; Відчужувач та Набувач не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, не стоять на обліку у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, текст цього договору прочитано і схвалено ними до його посвідчення, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені у ньому (п.26 договору).

Пунктом 27 договору сторони підтвердили, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Встановлення дійсних намірів кожної із сторін правочину було здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Згідно п. 25 договору, відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на квартиру виникає у Набувача з моменту його державної реєстрації.

Згідно заявленого клопотання про витребування доказів стороною відповідача у Першої київської державної нотаріальної контори інформацію щодо заведення спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , до якого було долучено копію паспорта ОСОБА_4 та копію свідоцтва про смерть, 09.12.2022 року нотаріальна контора надала відповідь за вих. №7724/02-14, згідно якої на ухвалу суду повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відкривалася, що підтверджено поясненням представника позивача.

До позову Позивачем долучено копію договору дарування, посвідченого державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С. і зареєстрований в реєстрі за № 3-63 від 16.01.2009 року, до укладення спірного договору довічного утримання. Згідно копії договору дарування, цей договір підлягав державній реєстрації у відповідності до статті 210 Цивільного кодексу України. З пояснень представника позивача встановлено, що в Бюро технічної інвентаризації позивач договір не реєструвала, комунальні послуги не сплачувала, зареєстрованою в спірній квартирі не була. Щодо тверджень позивача що договір має бути визнано недійсним, оскільки сторони не мали права укладати зазначений договір довічного утримання, так як був попередньо укладений договір дарування квартири, то матеріалами справи підтверджено, що даний договір не був зареєстрований в установленому законом порядку, відповідач не є стороною даного договору та ця обставина не є підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, згідно діючого законодавства.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Стаття 748 Цивільного кодексу України визначає, що Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З огляду на зазначене положення доказуванню в таких спорах підлягають обставини, що свідчать про наявність такого стану особи на момент укладення правочину. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Матеріали справи не містять доказів щодо стану здоров`я ОСОБА_4 під час посвідчення спірного договору і що він був обмежений у здатності усвідомлювати свої дії чи керувати ними. Судово психіатрична експертиза по вказаній справі не проводилася.

Із копії договору вбачається, що нотаріусом особу ОСОБА_4 встановлено та дієздатність перевірено.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу України.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Стаття 627 ЦК України передбачає принцип свободи договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Окремо слід наголосити, що ст.204 ЦК встановлено презумпцію правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 перебувала в хворобливому стані стані який би суттєво впливав на його дії та внаслідок чого він не розумів значення своїх дій. Доказів, які б підтверджували, що його цивільну дієздатність обмеженою або що він визнаний у встановленому законом порядку недієздатним в матеріалах справи також відсутні.

Відтак, судом на підставі поданих позивачем доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення оспорюваного договору довічного ОСОБА_4 не мав цивільної дієздатності та не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними.

В постанові Верховного Суду по справі № 129/1954/15-ц від 10.07.2019 р. вказано, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1,4 ч. 1 с. 1219 Цивільного кодексу України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права та права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом. Відповідно до спірного договору, до обов`язків набувача входить забезпечення відчужувача житлом у відчужуваній квартирі шляхом безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі в цілому, оплата грошове забезпечення та комунальних послуг. Права Відчужувача по спірному договору належали саме йому і не підлягають успадкуванню, а отже право на звернення до суду мав лише Відчужувач, який, як встановлено судом, позовів до відповідача не подавав.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК ( 435-15 ), стаття 37 Цивільного процесуального кодексу України ( 1618-15 ), далі - ЦПК) в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом встановленого строку, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, зокрема, що спадкоємець є таким, що спадщину не прийняв, якщо свідомо, за відсутності будь-яких перешкод своєчасно не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття.

Матеріалами справи встановлено, що позивач не подавала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , спадщина після смерті відчужувача по договору довічного утримання ОСОБА_4 не відкривалась, а отже подавати позов в інтересах вже померлої особи позивач не може, оскільки вона не є стороною правочину та позивачем не доведено, що вона є правонаступником ОСОБА_4 , який був стороною спірного договору.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача , то згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважає позовні вимоги позивача недоведеними, таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду немає.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 203, 215, 218, 235, 255, 256, 744 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Юлія Олександрівна про визнання недійсним договору довічного утримання - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Юлія Олександрівна (місце здійснення діяльності: 04211, м.Київ, Оболонська набережна, буд.1, корп.2, оф.84).

Суддя Н. М. Ларіонова