Справа № 589/3045/19
Провадження № 2/589/17/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Лєвші С.Л.,

з участю: секретаря судового засідання Новик О.С.,

представника позивача адвоката Рязанець А.А.,

представника відповідача адвоката Кирилкіна Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Шостка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

- про визнання правочину купівлі-продажу автомобілю недійсним в частині, що стосується особи покупця та визнання покупцем автомобіля,-

ВСТАНОВИВ:

16.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати частково недійсним у частині покупця укладений 16.01.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобілю «Toyota Land Cruiser 120», 2004 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 (далі - Автомобіль-1), оформлений Довідкою-рахунком КІМ 954069, виданою 16 січня 2012 року ТОВ «Фаворит», перевівши право покупця за цим договором на позивача, визнавши його покупцем вказаного автомобіля.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що договір купівлі-продажу Автомобіля-1 укладався між ним та продавцем ОСОБА_3 , оскільки саме він оговорював ціну ціну автомобіля, сплачував кошти за нього, отримував від продавця ключі та усі документи на автомобіль. Відповідач учасником цих правовідносин не був, на нього лише формально було проведено реєстрацію Автомобіля-1. Позивач шляхом сплати частини вартості Автомобіля-1 в січні місяці 2012 року та решти його вартості наприкінці березня місяця 2012 року придбав за 30000 доларів США у громадянина ОСОБА_3 . Автомобіль-1 та зареєстрував відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ОСОБА_2 , який на той час був його тестем. Позивач був вписаний в Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу як особа, яка має право на його керування. При реєстрації Автомобіля-1 йому був наданий державний номерний знак НОМЕР_2 .

Також, мотивуючи вимоги позову позивач вказав, що відповідач є пенсіонером та живе на одну лише пенсію, тому він не мав можливості накопичити кошти на автомобіль вартістю 30000 доларів США, на відміну від нього, адже позивач, як приватний підприємець, лише за один рік, що передував року купівлі Автомобіля-1, отримав прибуток в сумі 442183 грн, що за курсом НБУ долара США до гривні становило еквівалент майже 55000 доларів США.

Необхідність реєстрації Автомобіля-1 саме на ім`я відповідача була викликана тим, що на ім`я позивача вже був зареєстрованим автомобіль, а з відповідачем, який на той час був його тестем, у нього були добрі відносини.

На початку 2016 року сімейні відносини позивача з донькою відповідача погіршились і вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, а відповідач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду про визнання позивача таким, що втратив право користування належним йому будинком. Справа за позовом ОСОБА_2 за №589/2708/16-ц перебувала в провадженні Шосткинського міськрайонного суду Сумської області і саме під час слухання цієї справи 05.10.2016 ОСОБА_2 надав суду пояснення, що спірний автомобіль купувався особисто позивачем і за його кошти і лише формально був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Однак, не зважаючи на це, 15 листопада 2016 року до позивача за місцем його мешкання, навідались працівники Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області, які повідомили про те, що позивач має передати їм Автомобіль-1 і він буде зберігатись на штраф майданчику Шосткинського відділу поліції для з`ясування обставин. За результатами розгляду скарги позивача Шосткинською місцевою прокуратурою було надано письмову відповідь від 21.11.2016, якою повідомлено позивача, що Автомобіль-1 було передано власнику відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - тобто відповідачу ОСОБА_2 . Після чого, відповідач вчинив дії по заміні свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу та державних номерних знаків, у зв`язку із чим Автомобіль-1 має номерний знаки НОМЕР_3 .

Також, позивач вказав, що він звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на вищевказаний автомобіль. Рішенням Шосткинського міськрайсуду від 18.06.2019 (справа №589/4842/16-ц) в задоволенні позову було відмовлено у зв`язку із тим, що відповідач набув права власності на Автомобіль-1, на підставі відповідного договору купівлі-продажу, укладеного з продавцем ОСОБА_3 . Договір, на підставі якого Автомобіль-1 вибув з власності ОСОБА_3 та був придбаний ОСОБА_2 , в судовому порядку в межах іншої справи визнаний недійсним не був, то і вимога позивача про визнання за ним права власності на вказаний автомобіль судом не була задоволена.

Тому, з огляду на вказану обставину, позивач зазначив, що вимушений звернутись до суду з позовом про визнання недійсним в частині особи покупця Автомобіля-1 та визнання позивача покупцем вказаного автомобіля.

Крім того, позивач зазначив, що Автомобіль-1 вибув з його володіння не з його волі, а був вилучений у нього працівниками поліції 15.11.2016, і тому позивач в межах трирічного строку з моменту вилучення у нього автомобіля і звертається до суду з даним позовом та заявляє перед судом клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з моменту проведення самої державної реєстрації спірного автомобілю на ім`я відповідача за Довідкою-рахунком НОМЕР_4 , виданою 16.01.2012 ТОВ «Фаворит».

13 січня 2020 року представник відповідача надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, яку мотивував тим, що позивач визнає, що йому було відомо про той факт, що Автомобіль-1 був придбаний та зареєстрований ОСОБА_2 у 2012 році. В той же час позивач не зазначає поважності причин пропуску строку на звернення до суду та не надає відповідних доказів, які б підтверджували наявність обставин, які перешкоджали йому належним чином звернутися до суду в межах трирічного строку, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також, 13.01.2020 представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтував тим, що ОСОБА_2 набув право власності на Автомобіль-1 на підставі відповідного договору купівлі-продажу, правомірність придбання ОСОБА_2 цього автомобіля підтверджувалась довідкою-рахунком КІМ 954069, виданою 16.01.2012 ТОВ «Фаворит». Представник відповідача також зазначив, що позивач в даній справі намагається протиправно, без наявних законних підстав, позбавити відповідача його права власності на автомобіль. При цьому, в тексті позовної заяви не наведено норм права, на підставі яких позивач вважає договір купівлі-продажу Автомобіля-1 недійсним в частині, що стосується особи покупця та не надано доказів того, що вказаний договір суперечить нормам ЦК України.

20 січня 2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій, спираючись на вимоги ст. 203, 217, 234, 655 ЦК України зазначив, що за звичаями ділового обороту предмет договору належить продавцю та приходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Позивач вважає, що оскільки в даному випадку відповідач не приймав товар Автомобіль-1 і не сплачував за нього суму коштів, даний договір в частині особи покупця підлягає визнанню недійсним (фіктивний правочин). Зокрема, позивач вказав, що сам договір купівлі-продажу Автомобіля-1 укладався між ним та продавцем ОСОБА_3 , оговорював ціну цього автомобіля, сплачував кошти за нього, отримував від продавця ключі та усі документи на цей автомобіль. Відповідач учасником цих правовідносин не був, на нього лише формально було проведено реєстрацію Автомобіля-1, про що сам відповідач зазначав, надаючи пояснення під час розгляду справи №589/2708/16 Шосткинським міськрайонним судом Сумської області. При цьому, відповідач будучи пенсіонером та живучи на одну лише пенсію навіть не мав можливості накопичити кошти на Автомобіль-1 вартістю 30000 доларів США, на відміну від позивача, який як приватний підприємець лише за один рік, що передував року купівлі спірного автомобілю, отримав прибуток в сумі 442183 грн, що за курсом НБУ долара США до гривні становило еквівалент майже 55000 доларів США.

25 березня 2021 року представник відповідача надав суду додаткові письмові пояснення, в яких просить суд звернути увагу суду на той факт, що позивач звертаючись до суду з даним позовом вже намагався визнати право власності на Автомобіль-1 в межах справи № 589/4842/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль, в якій суд вже досліджував питання щодо правомірності чи неправомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль. Так, в рішенні Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 червня 2019 року по справі №589/4842/16-ц зазначено, що відповідач набув право власності на Автомобіль-1 на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Правомірність придбання ОСОБА_2 Автомобіля-1 підтверджена довідкою-рахунком КІМ 954069, виданою 16.01.2012 ТОВ «Фаворит», факт існування якої сторонами визнано та саме ця довідка вказана як підстава для реєстрації спірного автомобіля. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки допустимих і достатніх доказів на підтвердження наявності у позивача права власності на спірний автомобіль суду надано не було.

Також представник відповідача вказав, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги безпідставно вказує, що Автомобіль-1 було придбано за його кошти, що не відповідає дійсності. Але навіть в такому випадку, як вказує позивач, просить врахувати позицію Верховного Суду викладену в постанові від 27 січня 2021 року, справа №333/2265/17, з якої вбачається, що придбання майна однією особою на користь іншої особи, не є підставою для визнання правочину удаваним. Доводи позивача, що він оформив придбане ним майно на відповідача, представник відповідача вважає такими, що не підтверджені жодними доказами та ґрунтуються лише на припущеннях. Така поведінка позивача на думку представника відповідача є очевидно недобросовісною та зводиться до зловживання правом. Неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підставу та умови надання захисту судом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, додатково зазначив, що з 2000 року по 2018 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , котра являється донькою відповідача ОСОБА_2 . До кінця 2016 року позивач з дружиною проживали в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 . З 1998 року ОСОБА_1 являється приватним підприємцем. В 2012 році за позивачем був зареєстрований автомобіль «Ford Fiesta 1.4», 2011 року, який експлуатувався його дружиною ОСОБА_4 . Позивачу був потрібен автомобіль більше для торгівлі фармацевтичними матеріалами, запчастинами і таке інше, тому він підшукав транспортний засіб «Тоyota Land Cruiser 120» 2004 року випуску, який продавав ОСОБА_3 за 30000 доларів США. Сторони погодили те, що першу частину від цієї суми позивач сплатить одразу ОСОБА_3 , а другу частину наприкінці березня місяця, оскільки гроші позивача були вкладені в бізнес. Сплативши першу частину суми коштів на користь ОСОБА_3 11 січня 2012 року сторони зареєстрували автомобіль, поставили його на облік не на позивача по справі, а на відповідача. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ОСОБА_1 при реєстрації був вказаний як особа, яка має право на керування та експлуатації транспортного засобу. На ОСОБА_2 записали транспортний засіб, оскільки на ОСОБА_1 вже був зареєстрований автомобіль на праві власності, а на свою сім`ю він також не хотів реєструвати. Оскільки позивач на той час проживав в родині відповідача, мав добрі відносини і довіряв тестю. Батьки позивача на той час вже померли. Після повного розрахунку ОСОБА_3 дав позивачу відповідну розписку у вигляді договору купівлі-продажу. Позивач, як власник, керував спірним автомобілем, експлуатував та обслуговував його навіть після припинення сімейних відносин з відповідачем. Позивач переїхав мешкати до до буд. АДРЕСА_2 , і з цього часу у сторін виникли неприязні відносини. Відповідач в свою чергу звернувся до суду з позовом щодо втрати права користування ОСОБА_1 буд. АДРЕСА_1 . Справа перебувала на розгляді Шосткинського міськрайонного суду, позов був задоволений і ОСОБА_1 було знято з реєстрації у будинку відповідача. 15.11.2016 за зверненням ОСОБА_2 автомобіль був вилучений у позивача працівниками поліції, його помістили на майданчик для тримання транспортних засобів Шосткинського відділу поліції. В зв`язку з цим, позивач звернувся зі скаргою на незаконні дії працівників поліції до прокуратури, на яку отримав відповідь 21.11.2016, про те, що дії працівників поліції були викликані зверненням власника автомобіля ОСОБА_2 щодо передачі йому транспортного засобу. З цього часу позивач зрозумів, що право на даний автомобіль порушено і він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на автомобіль. За результатами розгляду даного позову ОСОБА_1 було відмовлено. Рішення суду за результатами розгляду апеляційної інстанції залишилось без змін, в зв`язку з тим, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту. Після отримання рішення апеляційного суду, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, мотивуючи вимоги тим, що саме він набував автомобіль у власність, вважає себе власником автомобіля, зважаючи на те, що саме він вів переговори з власником автомобіля ОСОБА_3 щодо продажу автомобіля, узгоджував ціну, умови передання, безпосередньо передавав і сплачував свої особисті кошти за цей автомобіль. Також, позивач в МРЕО приймав участь в заповнюванні документів для постановки на облік автомобіля на ім`я відповідача та в подальшому експлуатував цей транспортний засіб.

Представник позивача вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені, враховуючи практику Верховного Суду у справі №265/3310/19 (постанова від 22.07.2020) та у справі №521/17654/15-ц (постанова від 16.01.2019). Крім того, нотаріально-посвідченою заявою ОСОБА_3 підтверджується, що ОСОБА_1 домовлявся з ОСОБА_3 щодо продажу Автомобіля-1 та проводив з ним розрахунок. Також, письмовими доказами доводиться фінансова можливість позивача у придбанні коштовного транспортного засобу, а з боку відповідача жодних доказів щодо фінансової спроможності придбання Автомобіля-1 не надано. Зокрема, незрозуміло звідки у пенсіонера, чоловіка похилого віку, могли з`явитися кошти на придбання спірного автомобіля. Крім того, відповідач ОСОБА_5 , даючи пояснення в матеріалах цивільної справи щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком, щодо механізму набуття спірного автомобіля у власність зазначав, що жодного відношення до цього автомобіля він не має, ніяких коштів він не сплачував. ОСОБА_1 привіз його тільки для того щоб поставити підпис для реєстрації транспортного засобу.

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні вказав, що відповідач позовні вимоги не визнає, підтримав його пояснення викладені у відзиві на позовну заяву та наполягав на правомірності набуття відповідачем права власності на спірний автомобіль. Зокрема зазначив, що позивачем жодним чином не доведено, що саме він купував Автомобіль-1 за власні кошти. Надані позивачем докази підтверджують лише той факт, що ОСОБА_1 домовлявся з продавцем спірного автомобіля щодо продажу, та що за його допомогою оформлювався відповідний правочин щодо купівлі-продажу Автомобіля-1. Цей факт не спростовує відповідач. Він також підтверджує, що ОСОБА_1 був на той час близьким родичем, і дійсно він його просив допомогти в купівлі Автомобіля-1 в силу свого похилого віку, оскільки він молодше та розуміється на автомобілях. Відповідно до договору купівлі-продажу, власником спірного автомобіля є ОСОБА_6 . Відповідач набув вказаний автомобіль за свої кошти, це неспростоване та не доведено іншого стороною позивача, хоча доказування цього питання покладається саме на позивача. При цьому, представник відповідача просить суд звернути увагу, що при розгляді справи 589/4842/16-ц суд вже досліджував питання законності набуття вказаного автомобіля ОСОБА_2 . Крім того, представник відповідача вказав, що позивач, обґрунтовуючи свою позовну заяву посилається на те, що правочин є удаваним. При цьому, удаваність правочину мотивована тим, що спірний автомобіль купувався не за кошти відповідача, а начебто за кошти іншої особи. Разом з цим, такі доводи позивача не підтверджуються доказами, а позиція позивача є хибною, зважаючи на те, що питання за чиї кошти набувався автомобіль, воно не є наслідками удаваності правочину, оскільки в даному випадку стоїть питання, який був умисел у позивача щодо придбання Автомобіля-1. При цьому, позивач в позовній заяві зазначив, і це також зазначено в рішенні суду по справі 589/4842/16-ц, що Автомобіль-1 набувався на користь ОСОБА_2 . Таким чином, позивач хотів вчинити умисел набути автомобіль на користь ОСОБА_2 . При цьому, позивачем не було доведено, що саме за його грошові кошти начебто набувався вказаний автомобіль, а по-друге це не є причиною удаваності правочину. Але навіть в такому випадку, як вказує позивач, наявна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 27.01.2021, справа №333/2265/17, в якій чітко зазначено, що придбання майна однією особою на користь іншої особи, не є підставою для визначення правочину недійсним та задоволення позову, оскільки умисел був на придбання спірного автомобіля на користь відповідача. Законом передбачено, що особа може за власні кошти набути майно іншій особі, а якщо Законом це передбачено, то це не є підставою недійсності. При цьому, позивачем не доведено, що спірний автомобіль він купував за особисті кошти, а навіть коли буде доведено, то тут основною метою даної справи є умисел, за яким ОСОБА_1 хотів зареєструвати спірний автомобіль на відповідача.

Третя особа ОСОБА_3 , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмете спору, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи №589/4842/16-ц, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного.

Як вбачається з рішення суду від 18.06.2019 по справі №589/4842/16-ц, яке набрало законної сили 24 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 звертався до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області 02.12.2016 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль "Toyota Land Cruiser 120", 2004 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . В обґрунтування позову позивач посилався на правомірність набуття ним права власності на вказаний автомобіль та фіктивність договору купівлі-продажу, на підставі якого вказаний автомобіль був зареєстрований за відповідачем. За результатами розгляду справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірний автомобіль та відсутність підстав для його задоволення. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на автомобіль "Toyota Land Cruiser 120", 2004 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , на підставі відповідного договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , правомірність придбання ОСОБА_2 цього автомобіля підтверджується довідкою-рахунком КІМ 954069, виданої 16.01.2012. ТОВ «Фаворит». Факт існування такої довідки сторонами визнано та саме ця довідка вказана як підстава для реєстрації спірного автомобіля. (а.с. 168-173 справи №589/4842/16-ц)

Факт продажу даного автомобіля саме ОСОБА_3 визнано обома сторонами та відповідає письмовим показам самого ОСОБА_3 , який в своїх письмових показах зокрема вказав, що в середині січня 2012 року до нього звернувся ОСОБА_1 з пропозицією придбати автомобіль "Toyota Land Cruiser 120", 2004 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 . Погодили ціну в 30000 доларів США. ОСОБА_1 сплатив одразу за автомобіль 25000 доларів США і решту 5000 доларів США наприкінці березня 2012 року. Також, ОСОБА_3 вказав, що крім ОСОБА_1 перемовин з ним щодо купівлі вищевказаного автомобілю інші особи не вели, кошти за придбання автомобіля не сплачували і вказаного автомобіля від нього не отримували. (а.с. 8)

Також обидві сторони підтвердили обопільну згоду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на реєстрацію спірного автомобіля на відповідача. Зокрема, з копії технічного паспорту транспортного засобу, вбачається, що 07.04.2012 автомобіль "Toyota Land Cruiser 120", 2004 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , був зареєстрований на ОСОБА_2 з наданням права користування спірним автомобілем ОСОБА_1 (а.с. 3)

17.11.2016 співробітниками поліції спірний автомобіль був вилучений у ОСОБА_1 та повернутий ОСОБА_2 , що підтверджується копією відповіді заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури. (а.с. 5)

26.11.2016 територіальним сервісним центром №5941 м. Глухів було замінено номерні знаки з НОМЕР_2 на НОМЕР_3 та ОСОБА_2 видано нове свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 . (а.с. 4)

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із ч. 3 ст. 12, ст. 76, 77, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Як вбачається із позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач посилалась на правові підстави, передбачені статтями 217 та 655 ЦК України.

У пункті 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено про те, що згідно із ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №265/3310/17 (провадження №61-2308св19)).

Пунктом 25 цієї постанови також роз`яснено, що за удаваним правочином ст. 235 ЦК України сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

З огляду на зазначене, для встановлення правової природи укладеного оспорюваного договору купівлі-продажу та його істотних умов вирішенню підлягають питання про дійсність та реальний характер волевиявлення учасників та очікувані наслідки в результаті його укладення.

Так, надаючи оцінку фактичним обставинам справи щодо реального характеру волевиявлення учасників та очікувані наслідки в результаті укладення договору купівлі-продажу, судом встановлено, що дійсне і вільне волевиявлення як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 , було направлено на придбання Автомобіля-1 саме на ім`я ОСОБА_2 .

Таким чином, оскільки право власності на спірний автомобіль сторони за обопільною згодою зареєстрували на відповідача, це унеможливлює визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля частково недійсним, що стосується прав покупця, та визнання ОСОБА_1 покупцем за цим договором, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.01.2021 у справі № 333/2265/17.

Крім того, перебування Автомобіля-1 у власності ОСОБА_2 , тривалий час задовольняло обидві сторони, а саме з березня 2012 року до початку 2016 року, тобто до часу коли погіршилися відносини між подружжям - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка у свою чергу є дочкою відповідача у цій справі - ОСОБА_2 .

В наслідок чого, надані позивачем з метою підтвердження його доводів про визнання недійсним в частині особи покупця спірного автомобіля копія довідки Державної фіскальної служби України від 17.02.2017 про розмір доходів позивача за 2011 рік (а.с. 7), договір купівлі-продажу автомобіля від 27.03.2012 (а.с.66 в справі №589/4842/16-ц), письмові покази ОСОБА_3 (а.с. 8) та в цифровій формі покази ОСОБА_2 (а.с. 72) не спростовують законність набуття відповідачем права власності на цей транспортний засіб, оскільки право власності на спірний автомобіль сторони за обопільною згодою зареєстрували на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 та відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс19), суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Таким чином, зважаючи на висновки суду, строки позовної давності при розгляді даної справи судом не застосовуються.

Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18.10.2019 року у справі № 589/3045/19-ц, діють протягом 90 днів із дня набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання правочину купівлі-продажу автомобілю недійсним в частині, що стосується особи покупця та визнання покупцем автомобіля - відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області постановленої 18 жовтня 2019 року у справі №589/3045/19, діють протягом 90 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області С.Л.Лєвша