ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2077/22 Номер провадження 22-ц/814/5003/22Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Бродській В.О.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їхньої дитини ОСОБА_3 , 2005 року народження.

В обґрунтування своїх позивних вимог зазначав, що з 2001 по 2021 рік він перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 .

З осені 2019 і по теперішній час ОСОБА_3 постійно (безперервно) проживає з батьком за місцем його проживання та перебуває на його утриманні. Саме із батьком ОСОБА_3 живе однією сім`єю, саме ним здійснюється її виховання, матеріально-фінансове забезпечення, батьківське сприяння в перманентному особистісному розвитку та навчанні.

Впродовж усього часу фактичного проживання доньки разом з батьком, мати ОСОБА_2 жодного разу не висловлювала заперечення щодо цього, позитивно ставилася до того, що її дитина проживає з батьком та має добрі відносини з ним.

Останнім часом ОСОБА_2 почала змінювати свою позицію та все частіше говорити про необхідність проживання доньки з нею.

В зв`язку з чим, ОСОБА_1 категорично не погоджується з таким підходом своєї колишньої дружини та вважає, що місце проживання ОСОБА_3 має бути визначене саме разом з ним, адже саме з ним донька проживала весь цей час, саме він опікується її вихованням, забезпечує її побутовими та іншими умовами, необхідними для нормального розвитку та проживання тощо.

З донькою у нього сформувалися та набули міцності виключно позитивні та добрі відносини, які ґрунтуються на взаємній повазі та довірі. Відтак, визначення місця проживання ОСОБА_3 з батьком відповідатиме найкращому забезпеченню її інтересів.

ОСОБА_1 стверджує, що його колишня дружина ОСОБА_2 нічого із переліченого вище не здійснює, безпосередньої активної участі у вихованні дитини не бере, у неї своя родина, із донькою спілкується дуже нечасто. В силу цього, однозначним є висновок, що ОСОБА_2 не зможе приділяти достатньої уваги, якої потребує донька, та не зуміє забезпечити їй належне виховання та нормальний розвиток.

Сама ОСОБА_3 реалізувала своє право на самостійний вибір місця проживання, та висловила своє бажання проживати з батьком.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 .

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, через порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також з мотивів неправильного застосування ним норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного установлення обставин справи через ненадання оцінки поданим доказам, неповноти судового розгляду, що знайшло своє відображення, зокрема, у формальному ставленні до розгляду справи, неврахуванні інтересів та думки дитини.

На підтвердження своєї позиції посилається на те, що суд першої інстанції протиправно відмовив у прийнятті визнання позову Відповідачем та порушення ним норм процесуального закону при незастосуванні процесуальних наслідків визнання позову відповідачем.

Скаржник також вважає, що суд першої інстанції протиправно не надав оцінку поданим позивачем доказам.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, не проаналізував інтереси дитини та фактично залишив спір між сторонами не вирішеним. Без надання оцінки у взаємозв`язку всіх вищевказаних фактів і обставин прийняття справедливого та обґрунтованого рішення у такій чутливій сфері правовідносин є неможливим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 20.01.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції у Полтавській області.Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

З осені 2019 року дитина, ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 .

Вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи наступними доказами: - довідкою від 10.05.2022 року №02-16/1-156, виданою Малоданилівською селищною радою Харківського району Харківської області, згідно з якою ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на його утриманні (а.с.19); - довідкою від 11.03.2019 року №02-15/331, виданою Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, згідно з якою ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 11.03.2019 року; - заявою ОСОБА_3 від 19.05.2022 року, у якій вона повідомила суду, що з осені 2019 року вона справді проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 . Її мати, ОСОБА_2 , з ними не проживає, має нову родину. ОСОБА_3 обізнана, що відповідно до ст.29 ЦК України та ч.3 ст.160 СК України як особа, яка досягла чотирнадцяти років, вона має право на особистий (самостійний) вибір місця проживання. Реалізуючи зазначене право, вона повідомляє суду, що хоче надалі проживати з батьком. Тому просить суд задовольнити позов батька, та визначити її місце проживання разом з ним (а.с.21).

Районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_3 на час розгляду справи досягла віку 17 років. Зважаючи на положення ст.160 СК України, місце проживання ОСОБА_3 визначається нею самою, а не батьками. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 вже визначила своє місце проживання разом з батьком.

Однак колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України гарантовано захист прав і свобод людини і громадянина судом.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює на будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_3 на момент розгляду справи вже є більше чотирнадцяти років, вона самостійно визначила своє місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

Однак, не можна погодитися із висновком суду, що вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини суперечить ч.3 ст.160 та ст.161 СК України, згідно з якою судом вирішується спір між батьками лише щодо місця проживання малолітньої дитини (тобто у віці до 14 років).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 визначила своє місце проживання із батьком ОСОБА_1 . Однак, із аналізу змісту ст.160 СК України можна дійти висновку, що спір між батьками щодо місця проживання дитини може виникнути як випадку, коли дитині є менше 10 років, так і у випадках, коли дитина досягла 10 років або 14 років. Адже, відповідно до положень ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно з ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Беручи до уваги те, що у випадку, якщо батько, обґрунтовуючи свої позовні вимоги необхідністю забезпечення інтересів його дитини, звернувся до суду за захистом свого права, суд не може самоусунитися від надання оцінки доказам у справі та вирішення справи по суті, мотивуючи своє рішення тим, що чинним СК України не передбачено можливості вирішення спору між батьками щодо місця проживання неповнолітньої дитини.

Окрім цього, суд першої інстанції під час вирішення цієї справи, необґрунтовано не взяв до уваги висновок виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області як органу опіки та піклування від 22.09.2022 року №02-20/890, з огляду на наступне.

Так, відповідно до висновку комісії з прав захисту дитини Малоданилівської селищної ради про доцільність/недоцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.09.2022 року №02-20/890, орган опіки та піклування визначив доцільним місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із положеннями ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Із вказаного вище висновку органу опіки та піклування вбачається, що він є в достатній мірі обґрунтованим та мотивованим, узгоджується із думкою дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , викладеною у заяві (а.с.21), а тому відсутні підстави для його неврахування судом.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 02.02.2022 року у справі №243/787/20 зазначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що позов у цій справі був направлений на захист власних інтересів батька та інтересів його неповнолітньої доньки щодо визначення місця проживання останньої саме разом з батьком, адже незважаючи на те, що ОСОБА_3 самостійно прийняла рішення щодо проживання разом з батьком, відповідач своїми діями поставила під сумнів здійснення прийнятого ОСОБА_3 рішення, що вбачається із матеріалів справи та обґрунтовується позивачем. А тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2022 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 13.12.2022 року.

Головуючий суддя : ____________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ О.Ю. Кузнєцова