ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-177/2007 Номер провадження 22-ц/814/1366/22Головуючий у 1-й інстанції Жорняк О.М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Даценко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року, ухвалене суддею Жорняк О.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до Дергачівської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до Дергачівської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року вказаний позов задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ «Б-1» з верандою літ «б» та верандою літ «б2», тамбуром літ. «б» сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На вказане рішення суду першої інстанції до Харківського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_1 , як особи, яка не була залучена до участі у справі та вважає, що рішення суду впливає на його майнові права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.02.2022 р. витребувано з Дергачівського районного суду Харківської області матеріали цивільної справи № 2-177/2007.

03.05.2022 р. вказана апеляційна скарга надійшла до Полтавського апеляційного суду та 08.07.2022 р. на запит суду надійшла цивільна справа.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 є його братом, а домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належало їхній матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої відкрилася спадщина на вказане домоволодіння.

На час смерті їх матері на території домоволодіння були збудовані два будинки: літ «А-1» та літ. «Б-1». Перший будинок охоплювався правовстановлюючим документом договором дарування від 08.02.1980 р., посвідченим Дергачівською нотаріальною конторою за реєстровим номером № 353.

Вказує, що після смерті матері він прийняв спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року шляхом вступу у фактичне володіння житловим будинком літ. «А-1», в якому проживав з народження та проживає до цього часу. Йому не відомо, чи прийняв спадщину після смерті матері брат ОСОБА_2 , який мешкав на той час за іншою адресою.

Посилається на те, що ним розпочата процедура оформлення спадщини після смерті матері.

Вказує, що суд не врахував, що до цього часу земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не сформована згідно вимог Земельного кодексу України та не передана у власність.

Зазначає, що суд першої інстанції не залучив його до участі у справі.

Вважає, що за вказаних обставин суд не мав права задовольняти позов ОСОБА_2 .

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 22.08.2022 р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду.

18.10.2022 р. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача ОСОБА_2 адвокат Строгий В.Ф. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без змін рішення місцевого суду.

В обґрунтування відзиву вказує, що за договором дарування від 08.02.1980 р. у приватній власності ОСОБА_4 перебував житловий будинок загальною житловою площею 20,80 кв.м разом з примикаючими надвірними будівлями у вигляді сараю та льоху, який розташований на земельній ділянці розміром 1200 кв. за вказаною адресою.

У висновку про стан забудови присадибної ділянки від 20.09.2006 р. вказано, що садиба за вказаною адресою належить ОСОБА_4 за договором від 08.02.1980 р. Разом з ОСОБА_5 в садибі проживав її син ОСОБА_2 , який самовільно без оформлення технічної документації побудував на ній другий житловий будинок за попередньою усною згодою з власником садиби за її життя.

Так, будинок літ. «Б-1» збудовано 1999 року, розміром 8,60х6,45 м, з верандою літ. «б» 2,70х3,60 м, літ. «б2» 4,60х2,90 м , тамбуром літ «б1» 2,40х1,40 м загальною площею 50 кв.м, житловою площею 30,90 кв.м на відстані 4,10 м від господарчої будівлі садиби АДРЕСА_2 .

У 1995 році ОСОБА_2 самовільно збудував сарай літ. «Д» 4,0х3,0 м, сарай літ. «Г» 4,0х2,0 м.

В 2005 р. ОСОБА_2 самовільно побудував зливну яму літ. «Ж» на відстані 4,0 м від житлового будинку садиби АДРЕСА_3 .

Зазначає, що згідно технічного паспорту від 27.07.2005 р. на садибі по АДРЕСА_1 (садиба № 6) зазначено наявність двох окремих споруд з найменуваннями «А-1» та «Б-1», з чого виходить, що житловий будинок «А-1» - це будинок, який ОСОБА_4 прийняла у дар за договором від 08.02.1980 р., а «Б-1» - зі всіма його складовими самовільно побудований ОСОБА_2 в період з 1999 по 2005 р.р., тобто після смерті ОСОБА_4 .

Вважає, що зазначена ОСОБА_1 в апеляційній скарзі обставина про наявність двох окремих будинків на час смерті ОСОБА_4 у 1990 році, не підтверджена жодним доказом.

Рішенням № 24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 9.06.2006 року земельну ділянку по фактичному користуванню загальною площею 0,1200 га, з них. 0,40 га для обслуговування житлового будинку. господарчих будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 закріплено за ОСОБА_2 .

Рішенням виконкому Дергачівської міської ради № 151 від 11.12.2007 р. за заявою ОСОБА_2 було внесено зміни в адресу домоволодіння АДРЕСА_4 та присвоєно літ. «Б-1» з верандою літ. «б», літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», літ «Г», зливною ямою літ. «Ж» та огорожею, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності нову адресу: АДРЕСА_1 .

Вказує, що згідно закону особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Крім цього, правомочність власника нерухомості неможлива без користування земельною ділянкою під нею.

Зазначає, що житловий будинок «А-1» загальною житловою площею 20,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_4 та є спадковим майном, на яке претендують обидва спадкоємці в рівних пропорційних частинах.

Самочинно збудовані за власні кошти ОСОБА_2 у період з 1999 по 2005 р.р. після смерті ОСОБА_4 будинок «Б-1» з верандою літ. «б», літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», літ «Г», зливною ямою літ. «Ж» та огорожею на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, не може розглядатися як предмет спору про розподіл такого майна, а є самобудом, який рішенням суду визнано за особою, яка його здійснила. оскільки земельна ділянка під житловим будинком у встановленому порядку надана ОСОБА_2 під уже збудоване нерухоме майно рішенням №24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 9.06.2006 року.

Отже, житловий будинок «Б-1» з верандою літ. «б», літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», літ «Г», зливною ямою літ. «Ж» та огорожею, збудований на земельній ділянці, на якій розміщений житловий будинок літ. «А-1», який є спадковим майном, можна вважати самобудом, здійсненим на земельній ділянці, яка є цілісною із нерухомим майном, що є предметом спору, та яка була відведена ОСОБА_2 як особі, яка здійснила таке будівництво під уже збудоване майно, отже, є його приватною власністю.

Також вказує, що ОСОБА_1 звернувся до суду через 15 років та не підтвердив належними доказами обставини, які виклав в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження.

У судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Строгий В.Ф. Не з`явився скаржник ОСОБА_1 , від якого надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 69-70). Представник Дергачівської міської ради також надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с. 82-85).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які не з`явилися.

Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Аналогічна норма містилась в редакції ст. 309 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи та постановлення судом рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, щодомоволодіння АДРЕСА_1 належало матері позивача ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно договору дарування від 08.02.1980 року. Мати позивача померла у 1990 році.

Після смерті матері позивач на вказаній вище присадибній земельній ділянці самовільно без оформлення технічної документації побудував жилий будинок літ. „Б-1" розміром 8, 60x6, 45 м з верандою літ. "б" розміром 2, 70x3, 60м та верандою літ „б2" розміром 4, 60x2, 90м, тамбуром літ. " б' " розміром 2, 40x1, 40м загальною площею 59, 50 кв. м, житловою площею 30, 90 кв.м з порушенням норм планування та забудови. Крім цього, самовільно побудував сарай літ. "Д" розміром 4, 0x3, 0м, сарай літ. "Г" розміром 4.0x2, 0, зливну яму літ. "Ж".

Згідно висновку КП Архітектурне бюро Дергачівського району відповідачу було запропоновано розглянути питання про закріплення меж присадибної ділянки за фактичним користувачем ОСОБА_2

09 червня 2006 року II сесією V скликання Дергачівської міської ради за № 24 винесено рішення про закріплення земельної ділянки загальною площею 0, 1200га, на якій розташовані зазначені вище будівлі по фактичному користуванню для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства.

Встановивши вказані обставини та на підставі положень ст. 331 , 376 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин 2 та 3 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст.26 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, тобто якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).

З контексту чч.3 та 4 ст.376 ЦК випливає, що ч.3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий не є забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 2.12.2015 у справі №1328цс15.

Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 пункт "б").

Нормами статті 79-1 Земельного кодексу України вказано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Отже, формування земельної ділянки здійснюється у випадку необхідності визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, однак при цьому таке формування жодним чином не пов`язується з реалізацією повноважень власника землі щодо захисту свого права власності з використанням правового механізму, який визначений наведеними вище статтями Цивільного та Земельного кодексів України.

Крім цього, за змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на ново строєне нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Такий же висновок зроблено у п 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування».

Як роз`яснено у п.7, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст. 376 ЦК), то до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 надав копію свідоцтва про народження НОМЕР_1 , згідно якого його батьками записані ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с. 37).

Також ним надано копію витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 20.01.2022 р., згідно якого ОСОБА_4 06.02.1982 р. зареєструвала шлюб (актовий запис №19) та змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 38).

Копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно, згідно якого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 51 року (а.с. 39).

Копію договору №5122 від 09.06.2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та Харківобленерго, про користування електроенергією за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40-41).

Листа КП ТІ «Інвентаризатор» від 20.01.2022 р. № 134 та копій інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 08.02.1980 року належить жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 1200 кв.м., загальною площею 20,80 кв.м. До будинку примикають надвірні будівлі сарай і льох (а.с. 42-45).

Також скаржник надав апеляційному суду копію заяви від 28.01.2022 р. про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_8 (а.с. 48).

При вирішенні цієї справи суд першої інстанції не перевірив, хто є спадкоємцем майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 , якій на праві приватної власності згідно договору дарування від 08.02.1980 року належало домоволодіння АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці розміром 1200 кв.м., на якій ОСОБА_2 побудоване самочинне нерухоме майно, а також будинок «А-1», в якому проживає ОСОБА_1 .

Також суд не залучив до участі у справі ОСОБА_1 , який є сином померлої ОСОБА_9 , та стверджує, що від народження і дотепер проживає у вказаному домоволодінні в будинку «А-1», який належав його матері, та вважає, що прийняв спадщину після її смерті шляхом вступу у фактичне володіння спадковим житловим будинком.

Крім цього, самочинне нерухоме майно побудоване ОСОБА_2 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,1200 га, де також знаходиться будинок «А-1», в якому проживає ОСОБА_1 . При цьому, вказана земельна ділянка належала померлій ОСОБА_9 згідно договору дарування від 08.02.1980 р. та є об`єктом спадкування після її смерті.

Крім того, колегією суддів встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року у справі № 2-1541/2008 визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», тіл. «Г», зливну яму літ. «Ж», огорожі, які вказані в рішенні Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.2007 року, як самостійно визнані (виділені) будівлі, що становлять 9/10 частини віл садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та належать йому на праві приватної власності (а.с. 46).

Право власності за ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно зареєстровано в Дергачівському КП ТІ «Інвенрос» (а.с. 47).

Між тим, постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року у справі №2-1541/2008 скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області про визнання долі домоволодіння, як самостійно виділену частку садиби.

Вказаною постановою встановлено, що спадкоємцем ОСОБА_1 до нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини на підставі ст. 549 ЦК УРСР шляхом вступу у фактичне володіння спадковим житловим будинком по АДРЕСА_1 , в якому він весь цей час проживає.

Будь яких даних, які б могли свідчити про те, що зазначене домоволодіння є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Натомість, ОСОБА_2 вже реалізував своє право на судовий захист, звернувшись в 2007 році до суду з позовом про узаконення самовільно побудованих ним будівель на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташоване спадкове домоволодіння.

Узаконивши в такий спосіб самовільно збудований житловий будинок літ. «Б-1», його власник ОСОБА_2 не вирішив питання щодо присвоєння йому нової адреси, тому склалась ситуація коли на вказаній земельній ділянці, яка не приватизована, спадкодавцю за життя не належала, не є сформованою, а відтак в розумінні чинного законодавства не може розглядатись як окремий об`єкт нерухомого майна фактично існує два різних об`єкта нерухомості одне спадкове домоволодіння, в якому проживає відповідач, друге набуте позивачем на підставі судового рішення.

Таким чином, положення ст.ст. 356-358 ЦК України не можуть бути застосовані для вирішення даного спору, оскільки житловий будинок літ. «Б-1», з прибудовами, сараем та зливною ямою не відноситься до об`єкту спільної часткової власності, а має на підставі судового рішення одного власника ОСОБА_2 , тоді як домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 є спадковим майном і питання оформлення своїх спадкових прав сторони повинні вирішувати за нормами спадкового права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок літ «Б-1» з верандою літ «б» та верандою літ «б2», тамбуром літ. «б» сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, звертаючись до суду з цим позовом до Дергачівської міської ради, ОСОБА_2 не зазначив, а суд першої інстанції не пересвідчився, чим саме вказаний орган порушує чи не визнає права позивача.

Колегія суддів зауважує, що на стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права залучати до участі у справі співвідповідачів, а також не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 374 ч. 1 п.2, 376 ч. 3,4; 381-384,389-391 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Дергачівської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13.12.2022 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук