Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Сікора М. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» про скасування наказу, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» (далі - ДП «Укрводшлях» ) про скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги.

Зазначав, що 03.07.2018 він подав заяву про звільнення за власним бажанням.

Відповідно до Наказу ДП «Укрводшлях» №225-о його було звільнено з роботи 13.08.2018 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою зазначено акт про результати проведення службового розслідування від 10.08.2018, протокол погодження профспілкового комітету від 10.08.2018.

Таке звільнення є незаконним, оскільки він не допускав жодних прогулів, а порушення ним трудової дисципліни зафіксовані після написання ним заяви про звільнення.

Таким чином, наказ про його звільнення є незаконним, не відповідає дійсним обставинам справи, а тому позивач просив скасувати наказ від 13.08.2018 №225-о про його звільнення, змінити формулювання причин звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул на ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Крім того, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та вихідну допомогу.

У відзиві на позов відповідач вказав на наступне.

Звільнення позивача відбулося на підставі КЗпП Україні, у зв`язку з відсутністю позивача на роботі, про що були складені відповідні акти.

Заяву про звільнення за власним бажанням позивачем було подано до канцелярії відповідача лише 08.08.2018.

При звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судове засідання позивач не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив.

Вказав на відсутність доказів того, що заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 05.07.2018 була надіслана ДП «Укрводшлях», разом з тим, вказана заява була отримана ДП «Укрводшлях» лише в серпні.

Крім того, з 06.07.2018 позивач був працевлаштований за іншим підприємством та не міг суміщати роботи, що підтверджується відповіддю підприємства, а тому допустив вимушений прогул.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до акту від 27.07.2018 встановлено факт відсутності ОСОБА_1 на роботі з 06.07.2018 (а.с. 27).

Згідно з наказом в.о. начальника ДП «Укрводшлях» Шершньова Д.О. від 27.07.2018 № 111 за фактом виявлення відсутності на робочому місці матеріально відповідальних осіб, зокрема, ОСОБА_1 у строк до 06.08.2018 наказано надати пояснення щодо відсутності на робочому місці в період з 06.07.2018 по 31.07.2018 (а.с. 28).

Відповідно до наказу в.о. начальника ДП «Укрводшлях» Шершньова Д.О. від 13.08.2018 № 227-о ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12).

При звільненні з ОСОБА_1 було проведено розрахунок (а.с. 29-30).

13.08.2018 листом ДП «Укрводшлях» ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки (а.с. 31).

Згідно з листом ДП «Адміністрація морських портів України» Аксененко О.О. перебуває у трудових відносинах з ДП «АМПУ» з 06.07.2018 на підставі наказу ФДФ ДП «АМПУ» від 05.07.2018 № 22-к (а.с. 93).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - «Постанова») при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до акту від 27.07.2018 встановлено факт відсутності ОСОБА_1 на роботі з 06.07.2018 (а.с. 27), у зв`язку з чим, останнього було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 з поважних причин був відсутній на роботі у вказаний період позивачем суду не надано.

До того ж, згідно з листом ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ДП «АМПУ» з 06.07.2018 на підставі наказу ФДФ ДП «АМПУ» від 05.07.2018 № 22-к (а.с. 93).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 1, 3, 4 п. 4 Постанови встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст. 225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має.

Як установлено судом, 15.08.2018 представником позивача була отримана відповідь ДП «Укрводшлях» про звільнення ОСОБА_1 з посади механіка - змінного командира земснаряду «Дніпровський-5» на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП та проведено остаточний розрахунок (а.с.15-17).

Даний позов було надіслано на адресу суду 20.09.2018, тобто з пропущенням місячного строку передбаченого нормою ст. 233 КЗпП, доказів поважності причин пропуску суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 40, 235 КЗпП України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» (04071, м. Київ, вул. Електриків, 14, ) про скасування наказу, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук