ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8875/22 Справа № 199/8787/18 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро до ОСОБА_1 , третя особа офіс великих платників податків Державної Фіскальної Служби про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

АТ «Банк Кредит Дніпро» у листопаді 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , на предмет стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 230 601,28 грн., що складаються зі сплаченого АТ «Банк Кредит Дніпро» податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 177 385,60 грн. та військового збору у розмірі 53 215,68 грн, як податковим агентом, замість ОСОБА_1 , як власника майна, яке є предметом іпотеки, внаслідок переходу до банка від фізичної особи права власності на нежитлове приміщення. Банк зазначив про виконання зобов`язань податкового агенту зі сплати суми податку, за рахунок власних коштів, а тому вважає зазначену суму: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 177 385.60 грн. та військовий збір - 53 215,68 грн, безпідставно набутим відповідачем майном у вигляді грошових коштів /а.с.2-7 Том І/.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог АТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено в повному обсязі /а.с.50,51 Том ІІ/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийняв до уваги лист Міністерства юстиції України від 27 березня 2009 року №4172-0-26-09-8, відповідно якого при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов`язання, іпотекодавець від такого способу відчуження не отримує доходу, який є об`єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб, тобто факт вибуття із власності особи майна - не може становити її дохід

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ «Банк Кредит Дніпро»подало апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, з підстав того, що позивач, в силу ст. 1 Закону України Про іпотеку та ст. 572 ЦК України набув право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, яким є нежитлове приміщення площею 144,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 в житловому будинку літ. А-12 на І-му поверсі частини приміщення №36 поз.3-7, відповідно до умов договору іпотеки №181105/1-USD-ІП від 09 червня 2006 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , який не виконував умови кредитного договору про надання кредитної лінії №181105/1- USD від 18 листопада 2005 року, у зв`язку із чим заборгував банку значні кошти. Банк, на підставі ст.ст.7,33,36,37 Закону України Про іпотеку, звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на зазначене майно у позасудовий спосіб, площа якого на той час вже була збільшена, та зареєстрував своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 вересня 2018 року, яке на той час вже належало відповідачу ОСОБА_1 , який, в свою чергу, набув його за договором купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4 ..

При реєстрації права власності банк, як податковий агент відповідача ОСОБА_1 , в силу положень ст.ст.164,165,167,172 Податкового кодексу України, сплатив податки та військовий збір, оскільки перехід права власності на майно оподатковується податком на дохід та військовим збором, який банк сплатив за платника податків, яким, в цьому випадку є ОСОБА_1 , як власник іпотечного майна, що передбачено положеннями ст. 14,127 Податкового кодексу України, а тому, на підставі ст. 1212 ЦК України, має правові підстави щодо повернення безпідставно набутих коштів від ОСОБА_1 , що судом першої інстанції враховано не було.

Натомість, суд першої інстанції помилково врахував лист Міністерства юстиції України від 27 березня 2009 року №4172-0-26-09-8, який носить інформаційний характер та не є Законом України або підзаконним актом, та помилково застосував ст. 173 Податкового кодексу України, яка регулює порядок оподаткування операцій з продажу або обміну об`єктів рухомого майна, тоді як у спірних правовідносинах відбулось звернення стягнення на нерухоме майно, а, як наслідок, і застосування судом першої інстанції положень ст. 172 ПК України теж помилково /а.с.57-66 Том ІІ/.

Доводи та заперечення учасників справи

20 грудня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Чебикіна С.В., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є цілком обґрунтованим, а докази у справі досліджені у повній мірі. При цьому зазначив, що відповідач не отримував від позивача будь-якого майна, зокрема, коштів, а відповідно, і не зберігав їх у себе, як і не отримував ніякого доходу, оскільки позивач звернув стягнення на нерухоме майно, яке знаходилось в іпотеці, що виключає підстави стягнення коштів з відповідача, в силу ст.ст.1212 ЦК України. Також зазначив, що відповідач не мав наміру відчужувати це майно і отримувати дохід з його продажу, як і не просив позивача сплачувати замість себе податки. Позивач на власний розсуд шляхом позасудового врегулювання звернув стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував на себе право власності, тобто, жодної шкоди відповідач позивачеві не завдав.

Крім того звернув увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає обставинам, так як йдеться про право особи на зворотну вимогу (регрес) до винної особи, а наведені висновки Верховного Суду стосуються безоплатного користування особою земельною ділянкою, яка знаходиться у комунальній власності, без правовстановлюючих документів, тоді як ОСОБА_1 не мав у володінні чужого майна, зокрема, коштів позивача і не мав обов`язку вчиняти щодо цього майна будь-які дії.

Позивачем не доведено розмір сплаченого податку, оскільки звіт про оцінку майна на суму 3 547 712,00 грн. від 03 вересня 2018 року, який доданий до матеріалів справи, не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, не містить присвоєного унікального номеру, що належить підтверджуватись витягом з єдиної бази даних звітів про оцінку, який долучається до нотаріальної справи, без чого такий звіт про оцінку є недійсним.

З огляду на викладене, відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа Офіс великих платників податків державної Фіскальної Служби своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався та відзиву на скаргу АТ Банк Кредит Дніпро не подавав.

Обставини встановлені судом першої інстанції

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2005 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, відповідно до нової редакції Статуту Банку, погодженого Національним Банком України 10 серпня 2016 року, офіційним повним найменуванням Банку, є Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання кредитної лінії №181105/1 - USD у сумі 195 000,00 доларів США. Після чого, 09 червня 2006 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою було збільшено ліміт кредитування до 350 000,00 доларів США.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №181105/1-USD-ІП, де предметом іпотеки, визначеним у п. 1.3 договору, є нерухоме майно: нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , поз. 3-7, загальною площею 144,2 кв.м., що належало іпотекодавцю на підставі права власності, згідно договору купівлі-продажу від 07 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О.І., зареєстрованим в реєстрі за №2302.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що внаслідок порушення боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору, банк звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором №181105/1-USD від 18 листопада 2005 року, який рішенням суду від 03 серпня 2010 року у справі №2-1838/10 задоволений у повному обсязі, де станом на дату ухвалення рішення заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором №181105/1-USD перед банком становила 3 950 392,09 гривень.

На виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року банком отримано виконавчий лист у справі №2-1838/10, однак останній не зміг його виконати у примусовому порядку шляхом звернення стягнення на вищезазначений предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_5 , без згоди банку, здійснив перепланування предмета іпотеки шляхом будівництва антресольного поверху, внаслідок чого, загальна площа предмету іпотеки була збільшена з 144,2 м.кв до 232,6 м.кв. Окрім того, в результаті перепланування та отримання нової технічної документації на предмет іпотеки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 , після чого, на підставі рішення третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС», ОСОБА_3 визнав за собою право власності на вищевказане новостворене приміщення та здійснив відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб.

03 грудня 2010 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за умовами якої ОСОБА_3 отримав в позику грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 гривень та не повернув їх, а в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_4 нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 кв.м., право власності на яке, у подальшому було зареєстровано вже за ОСОБА_4 , яка у свою чергу, 12 січня 2011 року, здійснила відчуження даного нерухомого майна, шляхом продажу відповідачу по даній справі ОСОБА_6 .

Відповідно до розділу 7 договору іпотеки №181105/1-USD-ІП від 09 червня 2006 року передбачена домовленість сторін про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме - шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмета іпотеки. На підставі вказаного застереження в договорі іпотеки №181105/1-USD-Ш від 09 червня 2006 року банком 07 вересня 2018 року набуто у власність предмет іпотеки за ціною 3 547 712,00 грн., що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Витяг №137139734 від 10 вересня 2018 року). Вказане свідчить про реалізацію Банком свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, яким відбувається перехід права власності від іпотекодавця до Банку.

На думку позивача, банк, в розумінні п. 172.8. ст. 172, п.173.8 ст. 173 Податкового кодексу України, та в силу п.18.1 ст. 18, пп.14.1.180 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, як податковий агент повинен сплатити податок на доходи фізичних осіб, але за рахунок такої фізичної особи, якою у цій справі є відповідач ОСОБА_6 , як особа, від якої до банку перейшло право власності на іпотечне майно. З огляду на вказане банк, за власною ініціативою, за рахунок власних коштів, виконав зобов`язання податкового агента зі сплати суми податку на доходи фізичної особи, в сумі 177 385,60 грн. та військовий збір у розмірі 53 215,68 грн.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновками та обставинами встановленими судом першої інстанції.

Разом з цим колегія суддів відзначає, що сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, у власності якої перебував об`єкт нерухомості, відчужений за рішенням суду про зміну власника та перехід права власності на таке майно. Фізична особа зобов`язана відобразити дохід від такого відчуження у річній податковій декларації (п.п. «б» п. 172.5 п. 172 Кодексу), чого в спірних правовідносинах не відбулось, враховуючи перехід права власності на іпотечне майно за іпотечним застереженням у позасудовий спосіб, яке не передбачало примусового виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у разі якщо звернення стягнення на заставне нерухоме майно (предмет іпотеки) здійснюється на підставі рішення суду, яке передбачає реалізацію цього майна шляхом проведення прилюдних торгів, при цьому покупець набуває права власності на об`єкт нерухомого майна (отримує свідоцтво про придбання нерухомого майна), слід вважати, що фізична особа (майновий поручитель) відчужила (продала) своє власне майно покупцеві (юридичній особі). Фізична особа (відчужувач) має відобразити дохід від такого відчуження у річній податковій декларації та самостійно визначити і сплатити суму податку на доходи фізичних осіб з урахуванням норм ст. 172 Кодексу.

Разом з тим банк (покупець), як податковий агент, відображає суми доходу, отриманого фізичною особою (майновим поручителем) від операції з нерухомим майном у податковому розрахунку ф. № 1 ДФ.

За встановлених фактичних обставин у цій справі перехід права власності від ОСОБА_6 до банку відбувся поза межами виконавчого провадження та без примусової реалізації нерухомого майна не за процедурою проведення прилюдних торгів, а за іпотечним застереженням іпотечного договору у позасудовий спосіб, що не можна вважати договором купівлі-продажу, в розумінні положень ст. 172 Податкового кодексу України, як наслідок відсутні підстави для сплати податків, які на свій розсуд визначив та сплатив позивач у цій справі.

Крім того колегія суддів відзначає, що в п. 172.1 ст. 172 Податкового кодексу України передбачено відсутність підстав для оподаткування майна при отриманому доході платником податку саме від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року, яке перебуває у власності платника податку, яким у даній справі позивачем заявлено відповідача ОСОБА_6 , понад три роки.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 набув від ОСОБА_4 у власність іпотечне майно, хоча і у збільшеному розмірі загальної площі, у 2011 році, тоді як позивач, скориставшись позасудовою процедурою звернення стягнення на іпотечне майно, набув це майно лише у вересні 2018 року, тобто у власності ОСОБА_6 зазначене майно знаходилось 7 років, що виключає можливість сплати за рахунок останнього податків за перехід права власності на таке майно, як це передбачено положеннями ст. 172 Податкового кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно з`ясував фактичні обставини у справі, визначивши вірно характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються, з повністю погоджується і колегія суддів.

Ознайомившись з відзивом представника ОСОБА_6 - адвоката Чебикіна С.В., колегія суддів погоджується з тим, що наданий до матеріалів справи звіт про оцінку майна на суму 3 547 712,00 грн., виготовлений ТОВ Капітель-Груп 03 вересня 2018 року на підтвердження розміру сплаченої банком суми, яку він просить стягнути з відповідача, як безпідставно набуте майно, не може слугувати належним і допустимим доказом у справі.

Вказаний доказ, з урахуванням вимог п.1 розділу IV Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 17 травня 2018 року за №658 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 2018 року за №677/32129, не має унікального номеру, а його реєстрація не підтверджена витягом із єдиної бази даних звітів про оцінку, який має бути долучений до нотаріальної справи при переході права власності.

Протилежного апелянтом не доведено, як і не доведено права позивача на отримання грошових коштів від відповідача, як безпідставно отриманих коштів, в розумінні ст.ст.1212,1213 ЦК України.

Колегія суддів також погоджується із аргументами відзиву сторони відповідача на апеляційну скаргу щодо відсутності у спірних правовідносинах юридичної обґрунтованості набуття (збереження) майна у вигляді грошових коштів позивача відповідачем ОСОБА_6 , що, як наслідок, не породжує виникнення зобов`язань у останнього повернення безпідставно набутого майна за умов ст.ст.1212,1213 ЦК України.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем, в розумінні ст.ст.79,81 ЦПК України, що відповідач отримував від позивача будь-яке майно, зокрема, грошові кошти, яке, відповідно, зберігав у себе. Докази протилежного не надавались позивачем ні суду першої інстанції, ні при розгляді апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_6 набув грошові кошти у сумі 230 601,28 грн.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, вказане передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта