КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/6377/17 Головуючий у суді І інстанції Кравчук Ю.В.
Провадження № 22-ц/824/8524/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської областівід 9 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, в якому просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в сумі 1 867,35 грн та моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 червня 2007 року приблизно о 23 год. 05 хв. в смт Гостомель Київської області, поблизу під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_1 , відповідач умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень позивачу на ґрунті особистих неприязних відносин, викликаних попередньою конфліктною ситуацією між позивачем та сином відповідача, стоячи на вулиці, через відчинене вікно дверей автомобіля «Газель», д.н.з. НОМЕР_1 , в якому на сидінні водія сидів позивач, з відстані приблизно 30-40 см здійснив по позивачу три постріли з пристрою для відстрілу гумовими кулями, одним з яких влучив позивачу в ліве око, в результаті чого заподіяв йому тяжке ушкодження, як таке, що викликало стійку втрату загальної працездатності більш як на одну третину, у вигляді поранення ділянки лівої орбіти з розчавленням очного яблука з ушкодженням його оболонок і подальшим видаленням ока, ушкодженням верхньої повіки лівого ока з дефектом його тканини, перелому внутрішньої стінки лівої орбіти, крововиливів в ліву верхньощелепну та решітчасту пазухи (комірки). У зв`язку з чим, позивач проходив лікування в Київській обласній лікарні, про що надаються відповідні квитанції про купівлю ліків.

20 листопада 2014 року Бородянський районний суд Київської області ухвалив вирок у справі по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, яким визнав його винним та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року зазначений вирок було скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів. Міру запобіжного заходу відповідачу змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши останнього з-під варти в залі суду негайно.В подальшому судові засідання у даній кримінальній справі постійно відкладалися у зв`язку з хворобою то ОСОБА_1 , то його адвокатів (представників), тобто такими діями він умисно затягував розгляд справи.

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, а кримінальну справу стосовно нього закрито у зв`язку із закінченням строків давності. В тому числі, заявлені прокурором м. Ірпеня Київської області та позивачем цивільні позови залишено без розгляду. Зазначеною постановою суду встановлено обставини, за яких ОСОБА_1 вчинив щодо ОСОБА_2 злочин, передбачений частиною 1 статті 121 КК України та фактично встановлено вину відповідача в нанесенні позивачу тілесних ушкоджень.

Внаслідок вищезгаданих протиправних дій відповідача позивачу була спричинена також моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях, що він пережив у зв`язку із повною втратою ока та хвилюваннями у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя. Повною мірою осягнути рівень його моральних страждань, пов`язаних із втратою ока, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко, однак, враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяна моральна шкода оцінюється у розмірі 500 000,00 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку відшкодувати позивачу завдані матеріальні збитки та моральну шкоду відмовляється, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської областівід 9 лютого 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 867,35 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 5 018,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що цивільно-правова відповідальність по відшкодуванню шкоди настає при наявності таких умов (підстав): протиправність, шкода, вина, причинний зв`язок і всі ці умови знайшли своє підтвердження у постанові Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року, якою відповідача хоча і звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, а кримінальну справу закрито у зв`язку із закінченням строків давності, однак звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вказаною вище нереабілітуючою обставиною не означає, що суд визнав його невинуватим у вчиненні злочину.

З урахуванням наведеного, місцевий суд вважав, що позов в частині вимог відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню, оскільки розмір цієї шкоди підтверджується наданими позивачем доказами, а саме квитанціями на придбання бензину, ліків, оплату лікарських послуг.

При цьому ОСОБА_2 , як потерпілий, зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевних страждань через повну втрату ока та хвилюваннями у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя, тобто наявний факт заподіяння моральної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та настанням шкідливих наслідків для позивача. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд, врахувавши глибину та тривалість душевних та фізичних страждань позивача, який дійсно зазнав фізичного болю, стресу, порушення нормального способу життя у зв`язку з повною втратою ока, дійшов висновку, що розмір такого відшкодування в сумі 500 000,00 грн відповідає вимогам розумності та справедливості і за встановлених обставин не може вважатися ні заниженою, ні завищеною чи надмірною сумою справедливої сатисфакції.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права,і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, з яких саме підстав постанова Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року оскаржувалась прокурором в апеляційному та касаційному порядку і не врахував, що орган обвинувачення у своїх скаргах зазначав, що судом не наведено жодних даних щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України. У вказаній постанові про закриття кримінальної справи та звільнення особи від кримінальної відповідальності не доведено вини відповідача у вчинені кримінального правопорушення, а саме, що діяння, яке покладено йому в провину, дійсно мало місце, містить склад злочину і він винний у його вчиненні. З урахуванням норм національного та міжнародного законодавства, практики ЕСПЛ, встановлення винуватості особи у вчиненні кримінальних правопорушень при розгляді клопотання сторони захисту про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (стаття 49 КК України), призведе до порушення принципу презумпції невинуватості. При розгляді даної справи не досліджувалися матеріали кримінальної справи № 360/2908/13-к по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, тому висновок суду про наявність вини останнього у завданні позивачу матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованим. Також місцевим судом не надано правову оцінку того, що згідно вироків Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2011 року та від 31 липня 2012 року ОСОБА_1 було визнано невинним у вчинені злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину (недоведеністю його участі у вчинені даного правопорушення).

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку до апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Майко М.В. в інтересах ОСОБА_3 про залучення її до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 , який загинув у березні 2022 (точна дата не відома) під час воєнних дій внаслідок збройної агресії російської федерації.

Натомість представник відповідача - адвокат Давиденко О.В. подав до суду апеляційної інстанції клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також поданих під час апеляційного провадження клопотань про залучення у справі правонаступника позивача та закриття провадження у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

За правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що вироком Бородянського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року у справі № 360/2908/13-к ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 задоволено частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 на відшкодування витрат на лікування 1 368,04 грн, на відшкодування втраченого заробітку 4 989,60 грн і на відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн. В іншій частині позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Позов прокурора м. Ірпеня Київської області задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фінансового управління Київської обласної державної адміністрації на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 в КЗОЗ «Київська обласна клінічна лікарня» 2 369,38 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави на відшкодування витрат, пов`язаних із залученням експертів 3 307,87 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року вирок Бородянського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, а кримінальну справу відносно нього закрито у зв`язку з закінченням строків давності. Заявлені прокурором м. Ірпеня Київської області в інтересах фінансового управління Київської обласної державної адміністрації та потерпілим ОСОБА_2 цивільні позови залишено без розгляду.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в ній зазначено про те, що закон не пов`язує можливість застосування правил частини 1 статті 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину не визнав, разом з тим його захисник-адвокат Давиденко О.В. звернувся до суду із клопотанням про закриття кримінальної справи в зв`язку із закінченням строків давності, а підсудний ОСОБА_1 заявлене клопотання підтримав. При цьому судом не встановлено обставин для звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності з реабілітуючих обставин.

Відповідно до зазначеної постанови ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що він заподіяв ОСОБА_2 тяжке тілесне ушкодження, як таке, що викликало стійку втрату загальної працездатності більш як на одну третину за наступних обставин. Так, 11 червня 2007 року приблизно о 23 год. 05 хв. в смт Гостомель Київської області, поблизу під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2 на ґрунті особистих неприязних відносин, викликаних попередньою конфліктною ситуацією між ОСОБА_2 та сином ОСОБА_1 , стоячи на вулиці, через відчинене вікно дверей автомобіля «Газель», д.н.з. НОМЕР_1 , в якому на сидінні водія сидів ОСОБА_2 , з відстані приблизно 30-40 см здійснив по ОСОБА_2 три постріли з пристрою для відстрілу гумовими кулями, одним з яких влучив ОСОБА_2 в ліве око, в результаті чого заподіяв йому тяжке ушкодження, як таке, що викликало стійку втрату загальної працездатності більш як на одну третину, у вигляді поранення ділянки лівої орбіти з розчавленням очного яблука з ушкодженням його оболонок і подальшим видаленням ока, ушкодженням верхньої повіки лівого ока з дефектом його тканини, перелому внутрішньої стінки лівої орбіти, крововиливів в ліву верхньощелепну та решітчасту пазухи (комірки). Дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною 1 статті 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року постанову Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції - без задоволення.

Встановлено, що у березні 2022 року ОСОБА_2 помер у віці 46 років внаслідок вогнепальних крізних та сліпих поранень тіла, про що 29 квітня 2022 року складено відповідний актовий запис № 502, що підтверджується копією свідоцтва по смерть серії НОМЕР_2 , виданого Бучанським ВДРАЦС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29 квітня 2022 року та довідкою про причину смерті № 325 від 9 квітня 2022 року.

Щодо правонаступництва

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом вказаної норми, процесуальне правонаступництво - це заміна на будь-якій стадії судового процесуу цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах

Сторона може вибути з процесу в силу різних причин, однак процесуальне правонаступництво виникає тільки у тому випадку, коли має місце правонаступництво у матеріальних правовідносинах.

За загальними положеннями про спадкування, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно із положенням статті 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України).

Отже, перш ніж скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі в зв`язку зі смертю фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, суд апеляційної інстанції має з`ясувати і зазначити в судовому рішенні, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції у справі рішення.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року у справі № 404/7203/17 (провадження № 61-1059св20).

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у статті 1166 ЦК України, частиною першої якої передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).

Згідно із положеннями частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

У справі, яка переглядається, встановлено, що постановою Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у справі № 360/2908/13-к за клопотанням захисника обвинуваченого - адвоката Давиденка О.В. звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, на підставі частини 1 статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України, що є нереабілітуючими обставинами.

Враховуючи вищевикладені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів правильно вважав, що всі умови, які необхідні для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування завданої позивачу шкоди знайшли своє підтвердження у постанові Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року, якою відповідача хоча і звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, а кримінальну справу відносно нього закрито у зв`язку із закінченням строків давності, однак звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вказаною вище нереабілітуючою обставиною не означає, що суд визнав його невинуватим у вчиненні злочину.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) зроблено висновок про те, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 140/1625/14-ц (провадження № 61-26548св18) кримінальне провадження відносно відповідача закрите не у зв`язку відсутністю події злочину або складу злочину у його діях, а у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, тобто з нереабілітуючих відповідача підстав, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини матеріальну шкоду.

Виходячи з наведених вище правових висновків Верховного Суду, які в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України обов`язкові до врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 1 867,35 грн, оскільки розмір цієї шкоди підтверджується наданими позивачем доказами, а саме квитанціями на придбання бензину, ліків, оплату лікарських послуг.

Посилання відповідача та його представника на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2011 року, яким ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України та виправдано його за відсутністю в його діях складу злочину, та вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2012 року, яким відповідача визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, є безпідставними, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 остаточно було закрите саме постановою Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року, якою його звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про те, що орган обвинувачення в апеляційній та касаційній скаргах зазначив, що судом не наведено даних щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, колегія суддів відхиляє, адже з копії ухвали Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 360/2908/13-к вбачається таке «…в ході судового розгляду ОСОБА_1 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закриття щодо нього справи. У судовому засіданні ОСОБА_1 у присутності захисника просив вказане клопотання задовольнити, при цьому зазначив, що йому зрозуміло, що закриття справи за закінченням строку давності є нереабілітуючою підставою і з огляду на це суд не визнає його невинуватим у вчиненні злочину (т. 12, арк. 78-79,174-175)». Одночасно, Верховний Суд ухвалив постанову Бородянського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, - без задоволення.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, а кримінальну справу відносно нього закрито у зв`язку з закінченням строків давності. Разом з тим ОСОБА_2 , як потерпілий, зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевних страждань через повну втрату ока та хвилюваннями у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя.

Отже, суд першої інстанції вірно вважав доведеним і встановленим факт заподіяння моральної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідач та настанням шкідливих для позивача наслідків.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Зважаючи на наведені норми законодавства та обставини справи, з урахуванням характеру, глибини і тривалості душевних та фізичнихстраждань позивача, який дійсно зазнав фізичного болю, стресу, порушення нормального способу життя у зв`язку з повною втратою ока, стану його здоров`я, тяжкості завданих травм, наслідків тілесних ушкоджень, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Розмір стягнутої судом моральної шкоди, на переконання колегії суддів, є пропорційним та не відповідає обсягу душевних, фізичних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій, які вчинив відповідач, не будучи виправданим у встановленому законом порядку.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Отже, аргументи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті спору і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції по суті спірних правовідносин визнано законним і обґрунтованим, відсутні підстави, передбачені статтями 255, 377 ЦПК України, для його скасування із закриттям провадження у справі в зв`язку зі смертю позивача, яка мала місце у березні 2022 року, тобто після ухвалення цього рішення від 9 лютого 2022 року.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Згідно із пунктами 2, 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог закону, як інвалід ІІ групи внаслідок аварії на ЧАЕС довічно, про що свідчать копії посвідчень серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 .

Стягнувши з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, суд першої інстанції не врахував, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь держависудових витрат у вигляді судового зборув розмірі 5 018,67 грн необхідно скасуватита ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким судові витрати у вигляді судового збору віднести в рахунок держави.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Ірпінського міського суду Київської областівід 9 лютого 2022 року в частині розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується спору по суті, - скасуванню, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як було встановлено вище, відповідач звільнений від сплати судового збору, а рішення суду по суті спору залишається без змін, відтак судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської областівід 9 лютого 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 5 018,67 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким судові витрати у вигляді судового збору віднести в рахунок держави.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 9 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко