Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 20.09.2019 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу ІНФОРМАЦІЯ_5 у програмі журналістських розслідувань «ІНФОРМАЦІЯ_7», яка також була розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 , власником якого є ТОВ «Голдберрі», за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також на сайті Youtube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме фрагмент з 10:00 хвилин по 12:34 хвилин:

«Найважливішою особою на зазначених підприємствах був ОСОБА_1 , який був призначений ОСОБА_2 на посаду ТОВ «Хлібоприймальне прилуцьке підприємство.

ОСОБА_3 розумів, що йому потрібні свої люди в місцевих правоохоронних органах, саме тому він призначив на посаду керівника служби безпеки цих підприємств ОСОБА_4 , дружина якого ОСОБА_5 , працює прокурором в прокуратурі Прилуцького району та супроводжувала незаконну діяльність СТОВ Богданівське та Прилуцького ХПП.

Оскільки ОСОБА_6 розумів, що у підприємства будуть неприємності з правоохоронними органами - основним обов`язком ОСОБА_7 було вирішення цих проблемних питань.

За господарською діяльністю СТОВ Богданівське і ТОВ Прилуцьке хлібоприймальне підприємство відповідали ОСОБА_6 особисто та його довірена особа. Офіційно ця особа працевлаштована ніде не була, проте його накази не обговорювались. Звали цю особу ОСОБА_8 . На посаду директора СТОВ Богданівське було призначено землячку ОСОБА_1 - ОСОБА_9 . В свою чергу ОСОБА_10 покликала з Луганська свою команду, до якої увійшли: на посаду виконавчого директора - ОСОБА_16, головним агроном було призначено ОСОБА_11 , завідував фермою - ОСОБА_12 . Ця так звана команда не була налаштована на розвиток цих підприємств, створення нових робочих місць та розвитку аграрного сектору, а навпаки - переслідувала інші цілі, основними з яких було виведення з підприємства всіх активів та отримання більшого прибутку будь-якими методами. Так, більша частина доходу не декларувалась, а виводилась в тінь, попросту продавали зерно за готівку. Керівництво з підприємств виводило з товариства десятки мільйонів гривень на свої ж компанії, заганяючи СТОВ Богданівське та Прилуцьке ХПП в боргову яму. З`явились мільйонні заборгованості по заробітній платі, підприємство перестало виплачувати орендну плату за землю. Відтак, потужні колись підприємства, котрі забезпечували робочими місцями близько трьохсот осіб і платили мільйонні податки, тепер опинилися у вкрай занедбаному стані»;

- зобов`язати ТОВ «Голдберрі» (03087, м. Київ, вул. Адама Міцкевича, будинок 10, квартира 32, ) не пізніше п`яти днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену інформацію шляхом зачитування тексту резолютивної частини рішення в ефірі телеканалу ІНФОРМАЦІЯ_5 у програмі журналістських розслідувань «ІНФОРМАЦІЯ_7», а також спростувати поширену недостовірну інформацію на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 на тій же мові, із зазначенням, що дана інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОККП: НОМЕР_1 ).

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ТОВ «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у програмі журналістських розслідувань «ІНФОРМАЦІЯ_7» було поширено щодо позивача, ОСОБА_1 , інформацію, яка також була розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 , власником якого є ТОВ «Голдберрі», за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також на сайті Youtube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Той факт, що власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 є ТОВ «Голдберрі» підтверджується, зокрема, розділом «Контакти» вищевказаного веб-сайту.

Позивач зазначає, що поширена відносно нього інформація не відповідає дійсності, принижує його честь і гідність та порочить його ділову репутацію, а саме фрагмент з 10:00 хвилин по 12:34 хвилин:

«Найважливішою особою на зазначених підприємствах був ОСОБА_1 , який був призначений ОСОБА_2 на посаду ТОВ «Хлібоприймальне прилуцьке підприємство.

ОСОБА_3 розумів, що йому потрібні свої люди в місцевих правоохоронних органах, саме тому він призначив на посаду керівника служби безпеки цих підприємств ОСОБА_4 , дружина якого ОСОБА_5 , працює прокурором в прокуратурі Прилуцького району та супроводжувала незаконну діяльність СТОВ Богданівське та Прилуцького ХПП.

Оскільки ОСОБА_6 розумів, що у підприємства будуть неприємності з правоохоронними органами - основним обов`язком ОСОБА_7 було вирішення цих проблемних питань.

За господарською діяльністю СТОВ Богданівське і ТОВ Прилуцьке хлібоприймальне підприємство відповідали ОСОБА_6 особисто та його довірена особа. Офіційно ця особа працевлаштована ніде не була, проте його накази не обговорювались. Звали цю особу ОСОБА_8 . На посаду директора СТОВ Богданівське було призначено землячку ОСОБА_1 - ОСОБА_9 . В свою чергу ОСОБА_10 покликала з Луганська свою команду, до якої увійшли: на посаду виконавчого директора - ОСОБА_16, головним агроном було призначено ОСОБА_11 , завідував фермою - ОСОБА_12 . Ця так звана команда не була налаштована на розвиток цих підприємств, створення нових робочих місць та розвитку аграрного сектору, а навпаки - переслідувала інші цілі, основними з яких було виведення з підприємства всіх активів та отримання більшого прибутку будь-якими методами. Так, більша частина доходу не декларувалась, а виводилась в тінь, попросту продавали зерно за готівку. Керівництво з підприємств виводило з товариства десятки мільйонів гривень на свої ж компанії, заганяючи СТОВ Богданівське та Прилуцьке ХПП в боргову яму. З`явились мільйонні заборгованості по заробітній платі, підприємство перестало виплачувати орендну плату за землю. Відтак, потужні колись підприємства, котрі забезпечували робочими місцями близько трьохсот осіб і платили мільйонні податки, тепер опинилися у вкрай занедбаному стані».

Як вказує позивач, в даному випадку, відповідач, взявши до уваги інформацію від чоловіка, що назвався колишнім працівником компанії власника Прилуцького хлібоприймального підприємства Миколою, не переконавшись в достовірності та правдивості такої інформації, розмістив її на веб-сайті і надав доступ до даних ресурсу для невизначеного кола осіб.

Тобто, телеканал ІНФОРМАЦІЯ_5, посилаючись на слова невстановленої особи, не надаючи жодного належного документального доказу озвученим твердженням, фактично звинуватив позивача у злочинах, яких останній не скоював, зокрема: доведення підприємства до банкрутства, ухилення від сплати податків, невиплата заробітної плати працівникам та орендної плати за землю.

Разом з тим, в національній доктрині права діє принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вирну не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Крім того, такі загальні фрази, як «більша частина доходу не декларувалась, а виводилась в тінь», «Керівництво з підприємств виводило з товариства десятки мільйонів гривень на свої ж компанії» та «З`явились мільйонні заборгованості по заробітній платі» - є абсурдними, оскільки подібна інформація може підтверджуватись виключно фінансово-бухгалтерською документацією та податковою звітністю, і ні в жодному випадку - не словами пересічного громадянина.

Опубліковані твердження редакція каналу ІНФОРМАЦІЯ_5, на думку позивача, повинна була перевірити та витребувати підтвердження наданої інформації.

Разом з тим, інформація про позивача поширена на телеканалі та висловлена телеведучою, яка відома своїми аналітичними статтями на політичні теми, сприймається, як дійсна та правдива, хоч насправді є дезінформацією, з якою надзвичайно важко боротися. Поширення такої інформації про позивача негативно впливає на його репутацію.

Отже, внаслідок поширення відповідачем інформації мало місце порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності і честі, ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила позивача з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, породила сумніви щодо дотримання позивачем моральних засад та правових норм.

Позивач посилається на те, що відповідно до ст.ст. 21, 28, 32 Конституції України, ст.ст. 272, 275, 297, 299 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про інформацію», кожен має право на повагу до своєї честі, гідності та ділової репутації, які є недоторканими, і для захисту яких має право звернутись з позовом до суду.

Поширена відповідачем інформація безпосередньо стосується особи позивача, є недостовірною (недоведеність якої є очевидною), такою, що принижує честь та гідність позивача, порушує його право на недоторканність ділової репутації. Так, інформація, поширена відповідачем, була розповсюджена в мережі Інтернет, є безперечно неправдивою, вона не підтверджена і не може бути підтверджена офіційними доказами. Розповсюджена відповідачем інформація стосовно позивача, яка не відповідає дійсності, висловлена в брутальній, принизливій для позивача та непристойній формі, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Причинно-наслідковий зв`язок між висловлюванням щодо протиправної діяльності позивача та завданням шкоди його честі, гідності та діловій репутації є очевидним. На думку позивача, інформація, що є предметом позовних вимог не містить в собі оціночних суджень, а є викладенням з боку відповідача фактичних даних.

Враховуючи вищевикладене, позивач посилається на те, що інформація, поширена відповідачем ТОВ «Голдберрі», була розповсюджена в мережі Інтернет, є безперечно неправдивою, вона не підтверджена і не може бути підтверджена офіційними доказами. Зазначена інформація, на думку позивача стосується безпосередньо його, як людини та громадянина. Така інформація не відповідає дійсності. Зазначає також, що поширена відповідачем ТОВ «Голдберрі» інформація стосовно нього, яка не відповідає дійсності, висловлена в брутальній, принизливій для позивача та непристойній формі, порочить його честь і гідність та ділову репутацію. При цьому, на думку позивача, причинно-наслідковий зв`язок між висловлюванням щодо протиправної діяльності позивача та завданням шкоди його честі, гідності та діловій репутації є очевидним з огляду на вищевикладене. Таким чином, на думку позивача, у зв`язку з очевидністю протиправних умисних дій, вчинених відповідачем, позивач має право на спростування недостовірної інформації, як такої, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію.

Разом із тим інформація, що є предметом позовних вимог не містить в собі оціночних суджень, а є викладенням із боку відповідача ТОВ «Голдберрі» фактичних даних.

Отже, в силу вимог національного законодавства та практики Європейського Суду з прав людини у позивача виникає право захисту свого приватного права, а тому він, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, вважає вимоги позову цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.09.2019 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 21.01.2020 р., відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації.

В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень.

02.12.2021 р. до суду від представника відповідача ТОВ «Голдберрі» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує позовні вимоги в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне:

- відповідач ТОВ «Голдберрі» не поширював інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем поширена недостовірна інформація на веб-сайтах сайті ІНФОРМАЦІЯ_6 , і надає відповідні посилання. Разом з тим, за вказаними у позовній заяві посиланнями відсутні записи передач, про які позивач вказує в своїй позовній заяві. Інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, не була поширена відповідачем. Крім того, матеріалами позовної заяви не підтверджується належність веб-сайтів espreso.tv та youtube.com саме відповідачу.

- позивач не зазначив в чому саме полягає недостовірність оспорюваної ним інформації. У прохальній частині позовної заяви позивач, формулюючи власні позовні вимоги, просто викладає текст інформаційного повідомлення, яке, на його думку, було поширене відповідачем. Але, при цьому, в позові відсутні зазначення конкретних фактичних даних, які він вважає недостовірними і просить спростувати у судовому порядку.

- також, відповідач не може нести відповідальність за розповсюдження висловлювань інших осіб. Так, як вбачається з наданих позивачем матеріалів, які він вважає, що були розповсюджені відповідачем, він просить покласти на засіб масової інформації відповідальність за розповсюдження висловлювань інших осіб. Позивач у позовній заяві посилається на те, що інформація, зазначена про нього, була отримана від чоловіка ОСОБА_15 , що є колишнім працівником компанії власника Прилуцького хлібоприймального підприємства. Проте, позивач не враховує, що відповідальність за достовірність інформаційних повідомлень, які повністю відтворюють висловлювання третіх осіб, не може покладатись на ЗМІ, що підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Тому, оскільки у позовній заяві зазначається, що інформація отримана відповідачем через інтерв`ю з іншою особою, яка не є журналістом і не працює у відповідача, то відповідач не може нести відповідальність за поширення висловлювань інших осіб.

- позивачем не доведено недостовірність інформації та факт приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Позивачем не доведений факт поширення інформації відповідачем, в заявленому ним позові відсутні зазначення в чому саме полягає недостовірність інформації та чим вона принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Разом з тим, підтвердження вказаних обставин є необхідною умовою для можливого задоволення позову відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. Відповідач може лише припустити, яка інформація оспорюється, виходячи із висловлювань, зазначених у позовній заяві. Висловлювання, які зазначені у позовній заяві, є суб`єктивним баченням відповідачем обставин, за яких відбулося призначення керівництва, і його діяльність стосовно СТОВ «Богданівське» і ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство», містять аналізований матеріал з отриманих джерел інформації. Таким чином, оспорювана інформація не була недостовірною та не принижувала честь, гідність та ділову репутацію позивача.

- законодавством України не передбачено обов`язку забезпечення можливості спростування інформації у разі недоведеності юридичного складу правопорушення, а тому позивач не може вимагати від відповідача здійснити дії, не передбачені законом. Так, відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. А також, згідно з частиною 3 цієї статті спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Представник відповідача у відзиві наголошує на тому, що для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, а також ділової репутації юридичної особи необхідний юридичний склад правопорушення, в який входять зазначені вище обставини для констатації його наявності. Внаслідок не поширення оспорюваної інформації відповідачем, останній не може забезпечити можливість її спростування. Оскільки за положеннями ст. 19 Конституції України, ніхто не може бути примушений робите те, що не передбачено законодавством, то відповідач не може здійснити спростування інформації, яку він не поширював.

З огляду на вищевикладене, а також те, що відповідач не поширював недостовірну інформацію та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, враховуючи те, що позивачем не доведено ані факту поширення відповідачем усієї визначеної у позові інформації, ані порушення нею особистих немайнових прав позивача, а також враховуючи, що наведена інформація є оціночними судженнями її автора, відповідач ТОВ «Голбдберрі» вважає, що правові підстави для визнання недостовірною спірної інформації та її спростування відсутні, а тому просить відмовити в задоленні позову в повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_1 відповіді на відзив до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у програмі журналістських розслідувань «ІНФОРМАЦІЯ_7» було поширено щодо позивача, ОСОБА_1 , інформацію, яка також була розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 , власником якого є ТОВ «Голдберрі», за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також на сайті Youtube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Той факт, що власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 є ТОВ «Голдберрі» підтверджується, зокрема, розділом «Контакти» вищевказаного веб-сайту.

Позивач зазначає, що поширена відносно нього інформація не відповідає дійсності, принижує його честь і гідність та порочить його ділову репутацію, а саме фрагмент з 10:00 хвилин по 12:34 хвилин:

«Найважливішою особою на зазначених підприємствах був ОСОБА_1 , який був призначений ОСОБА_2 на посаду ТОВ «Хлібоприймальне прилуцьке підприємство.

ОСОБА_3 розумів, що йому потрібні свої люди в місцевих правоохоронних органах, саме тому він призначив на посаду керівника служби безпеки цих підприємств ОСОБА_4 , дружина якого ОСОБА_5 , працює прокурором в прокуратурі Прилуцького району та супроводжувала незаконну діяльність СТОВ Богданівське та Прилуцького ХПП.

Оскільки ОСОБА_6 розумів, що у підприємства будуть неприємності з правоохоронними органами - основним обов`язком ОСОБА_7 було вирішення цих проблемних питань.

За господарською діяльністю СТОВ Богданівське і ТОВ Прилуцьке хлібоприймальне підприємство відповідали ОСОБА_6 особисто та його довірена особа. Офіційно ця особа працевлаштована ніде не була, проте його накази не обговорювались. Звали цю особу ОСОБА_8 . На посаду директора СТОВ Богданівське було призначено землячку ОСОБА_1 - ОСОБА_9 . В свою чергу ОСОБА_10 покликала з Луганська свою команду, до якої увійшли: на посаду виконавчого директора - ОСОБА_16, головним агроном було призначено Любімова, завідував фермою - ОСОБА_12 . Ця так звана команда не була налаштована на розвиток цих підприємств, створення нових робочих місць та розвитку аграрного сектору, а навпаки - переслідувала інші цілі, основними з яких було виведення з підприємства всіх активів та отримання більшого прибутку будь-якими методами. Так, більша частина доходу не декларувалась, а виводилась в тінь, попросту продавали зерно за готівку. Керівництво з підприємств виводило з товариства десятки мільйонів гривень на свої ж компанії, заганяючи СТОВ Богданівське та Прилуцьке ХПП в боргову яму. З`явились мільйонні заборгованості по заробітній платі, підприємство перестало виплачувати орендну плату за землю. Відтак, потужні колись підприємства, котрі забезпечували робочими місцями близько трьохсот осіб і платили мільйонні податки, тепер опинилися у вкрай занедбаному стані».

Як вказує позивач, в даному випадку, відповідач, взявши до уваги інформацію від чоловіка, що назвався колишнім працівником компанії власника Прилуцького хлібоприймального підприємства Миколою, не переконавшись в достовірності та правдивості такої інформації, розмістив її на веб-сайті і надав доступ до даних ресурсу для невизначеного кола осіб.

Відповідач ТОВ «Голдберрі» просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вказуючи, що позивач не довів факт поширення інформації, яку вимагає спростувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими гл.3 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до викладених обставин в позовній заяві поширення спірної інформації відбулось в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у програмі журналістських розслідувань «ІНФОРМАЦІЯ_7», а також спірна інформація була розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 , власником якого є ТОВ «Голдберрі», за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також на сайті Youtube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У ч.2 ст.302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

Отже, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

При цьому, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи.

Так, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини «Cicad проти Швейцарії» визначено, що будь-яка особа, яка здійснює своє право на свободу вираження поглядів, бере на себе і відповідальність за свої дії, межі якої залежать від конкретної ситуації.

Іншими словами, ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необґрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб. Стаття 10 Конвенції, яка гарантує свободу вираження поглядів, захищає осіб від відповідальності тільки тоді, коли вони діють добросовісно.

Разом з тим, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ( рішення від 31.07.2007 року), у справі «Карпюк та інші проти України» (рішення від 6.10.2015 року) ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять . Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Також у справі Pernav.Italy (рішення від 06.05.2003 року) ЄСПЛ підкреслює, що журналістська свобода також включає можливе звернення до перебільшень або навіть провокацій (п. 39 (a)).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями та одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним (ст. 270 ЦК України).

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ділова репутація входить до обсягу прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п. 52 рішення у справі «Frisk and Jensen проти Данії»).

Між тим, право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри, позицію, поведінку публічної особи.

Отже, позивач повинен довести не тільки факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Так, позивач посилається на те, що протиправними діями відповідача, а саме внаслідок поширення відповідачем інформації мало місце порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності і честі, ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила позивача з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, породила сумніви щодо дотримання позивачем моральних засад та правових норм.

Разом з тим, в чому саме полягало порушення права, тобто, що поширена інформація або завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача, або перешкоджала йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, сторона позивача, окрім загального посилання на визначення такого права, конкретно не сформулювала та доказів на підтвердження таких обставин не надала, настання негативних наслідків не довела.

При цьому, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦПК України, учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч. 1, 2 ст. 100 ЦПК України).

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 3, 5 ст. 100 ЦПК України).

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано та матеріали справи не містять жодного доказу з відтворенням тексту оскаржуваної інформації. Так, в своїй позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем поширена недостовірна інформація на веб-сайтах сайті espreso.tv та youtube.com, і надає відповідні посилання. Разом з тим, за вказаними у позовній заяві посиланнями відсутні записи передач, про які позивач вказує в своїй позовній заяві.

При цьому, відповідачем ТОВ «Голдберрі» у відзиві на позовну заяву заперечується факт поширення недостовірної на думку позивача інформації.

Отже, позивачем не доведено факту поширення відповідачем недостовірної та такої, що завдає шкоду честі, гідності та ділової репутації позивача інформації.

Судом також зазначається, що оскільки в судовому засіданні не було доведено факту поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, тому суд не здійснює її оцінку на предмет достовірності, відношення до позивача, а також такої, що порушує його особисті немайнові права.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу на те, що за вимогами ч. 4 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

За умовами ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, єдиним допустимим доказом, що може достовірно підтвердити зміст трансльованих телерадіоорганізацією передач є виключно здійснений цією телерадіоорганізацією офіційний запис ефіру за відповідний період.

Позивачем не надано до суду будь-яких електронних доказів розповсюдження відповідачем спірної інформації.

Стороною позивача суду не було надано отриману у встановленому порядку копію запису програми із спірним сюжетом (інформацією), як не було доведено обставини звернення позивача до відповідача та отримання останнім скарг по змісту сюжету у 14-ти денний строк з часу виходу програми в ефір.

Між тим, за умовами ч. 3 ст. 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» заява з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради.

Порядок подачі заяви на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) визначається статтею 64 цього Закону (ч.2 ст.65 вказаного Закону).

Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Між тим, в порушення вимог законодавства оригіналу електронних доказів у вигляді запису спірного сюжету позивачем суду надано не було.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду від 07.12.2021 року у справі №905/902/20.

В той же час, за відсутності офіційного запису ефіру передачі від 25.09.2018 р. у програмі журналістських розслідувань «ІНФОРМАЦІЯ_7» на телевізійному каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5», неможливо достовірно встановити змісту спірного сюжету, оскільки його повна автентичність змісту на Інтернет ресурсі не підтверджена та доказів належності вказаного ресурсу саме відповідачу ТОВ «Голдберрі» не доведено. Представник ТОВ «Голдберрі» заперечує поширення інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, а зворотнього стороною позивача не доведено.

Зазначені обставини вказують на не доведення стороною позивача факту поширення саме відповідачем ТОВ «Голдберрі» спірної інформації про позивача взагалі, а саме неправдивої інформації за викладених у позовній заяві обставин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основних свобод, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 11, 15, 16, 201, 270, 275, 277, 297, 299, 302 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 83, 95, 100, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір