Справа № 756/9498/19
Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Слинька Сергія Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Яценко Н.О., у цивільній справі № 756/9498/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Зазначала, що 06 червня 2018 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від неї в борг 35 000,00 доларів США. Зазначений договір був оформлений розпискою, складеною ОСОБА_1 , за якою останній зобов`язався повернути 15 000,00 доларів США до 15 грудня 2018 року та 20 000,00 доларів США до 15 червня 2019 року. У зазначений період ОСОБА_1 борг не повернув, у зв`язку з чим, вона, починаючи з 15 грудня 2018 року набула права вимоги повернути борг у розмірі 15 000,00 доларів США, а в період з 15 червня 2019 року права вимоги повернути борг в розмірі 20 000,00 доларів США. Також вважала, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити на її користь 3 % річних. З урахуванням викладеного, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 35 276,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 липня 2019 становить 923 491,00 грн., що включає в себе суму боргу 35 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 916 266,00 грн., та 3 % річних в розмірі 276,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 7 225,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 06 червня 2018 року в розмірі 35 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 липня 2019 року становить 916 266,00 грн., 3% річних в розмірі 276,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 липня 2019 року становить 7 225,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 9 234,91 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 2 600,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Слинько С.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США по розписці від 06 червня 2018 року ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 не передавала, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, а також показами свідків. Оскільки грошові кошти за розпискою не передавалися, що, зокрема, підтвердив свідок ОСОБА_3 , договір позики слід вважати неукладеним. Також зазначає, що написання розписки було пов`язано з договором про співпрацю в рамках спільної роботи від 21 липня 2017 року, який було укладено між сторонами та під психологічним тиском ОСОБА_2 . Фактично, зазначена розписка стала інструментом вимагання позивачкою грошових коштів, вкладених нею у спільну діяльність, з приводу чого відповідач звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами, на підставі яких було зареєстровано кримінальні провадження. Судом першої інстанції не надано можливості відповідачу реалізувати право допиту свідків, показаннями яких було б встановлено дійсні обставини справи, а також безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, а саме, виписок по рахунку, який належить ТОВ «Фінансовий Регістр». Зазначає, що дійсною метою звернення позивачки до суду у даній справі є не захист свого порушеного права, а легалізація протиправних дій відносно відповідача та надання ним мнимої правової визначеності.

В судовому засіданні адвокат Слинько С.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 35 000,00 доларів США.

Зазначений договір був оформлений розпискою, складеною ОСОБА_1 , яку було передано ОСОБА_2 .

За вказаною розпискою, ОСОБА_1 , зобов`язався повернути 15 000,00 доларів США до 15 грудня 2018 року, а 20 000,00 доларів США до 15 червня 2019 року (т.1, а.с.7).

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не повернув позику, в липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 35 276,00 доларів США, з яких: 35 000,00 доларів США - сума боргу, що за офіційним курсом НБУ становить 916 266,00 грн., 276,00 доларів США - 3 % річних, що за офіційним курсом НБУ становить 7225,00 грн.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивачка в суді першої інстанції пред`явила оригінал розписки, наявність якої у неї є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики.

В розписці від 06 червня 2018 року зазначено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 35 000,00 доларів США та зобов`язання повернути 15 000,00 доларів США до 15 грудня 2018 року, а 20 000,00 доларів США до 15 червня 2019 року. Відтак, вказана розписка є належним доказом отримання ОСОБА_4 коштів у вказаній сумі та укладення сторонами договору позики.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що не отримував грошові кошти від позивачки та посилався на те, що боргова розписка, що є предметом спору, була написана ним внаслідок погроз позивачки. Однак, як вбачається з матеріалів справи боргова розписка датована 06 червня 2018 року, а звернення відповідача до правоохоронних органів мало місце лише 09 червня 2019 року (т.3, а.с.32), фактично коли настав час повернення позики, а тому суд критично відноситься до пояснень відповідача стосовно написання розписки внаслідок погроз.

Також відповідач в заперечення на позовні вимоги посилався на покази свідка ОСОБА_3 , який надавав суду першої інстанції свідчення, аналогічні свідченням відповідача.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Доводи відповідача про те, що між сторонами виникли корпоративні, а не боргові правовідносини, а також про безгрошовість укладеного договору не ґрунтуються на належних і допустимих доказах та спростовуються текстом боргової розписки, яка не містить посилання на домовленості, які виникли у зв`язку з виконанням договору про співпрацю в рамках спільної роботи від 21 липня 2017 року.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, а ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_2 35000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 06 червня 2018 року, яка написана відповідачем власноручно.

Відповідач не заперечував, що боргова розписка власноручно складена саме ним, та не надав суду доказів на підтвердження того, що позивачка неправомірно заволоділа цією розпискою.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки заборгованості за договором позики і трьох процентів річних у загальному розмірі 35 276,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 липня 2019 становить 923 491,00 грн., що включає в себе суму боргу в розмірі 35 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 916 266,00 грн., та 3 % річних в розмірі 276,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 7 225,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Слинька Сергія Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: