ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м.Суми

Справа №591/5727/19

Номер провадження 22-ц/816/984/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Борох Лілія Володимирівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Сидоренко А.П. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 03 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

11 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Кондратенка Максима Миколайовича звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Борох Лілія Володимирівна (далі приватний нотаріус Борох Л.В.) про визнання правочину недійсним.

Свої вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_4 . Вона покінчила життя самогубством, стрибнувши під потяг.

Зазначають, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1994 року їм та померлій ОСОБА_4 належала на праві спільної сумісної власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_4 за 2 дні до смерті продала.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Борох Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 747, ОСОБА_4 , діючи від свого імені особисто та від імені ОСОБА_1 на підставі її довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шоколою Н.В. (далі приватний нотаріус Шокола Н.В.) від 11 серпня 2017 року за р.№ 4241 та від імені ОСОБА_2 на підставі його довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Степаненко Т.І. (далі приватний нотаріус Степаненко Т.І.) 18 липня 2017 року за р.№ 1314, та ОСОБА_5 уклали договір, відповідно до умов якого продавці продали, а покупець придбала квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 ; продаж квартири вчинено за 390 000 грн, які сплачені частинами покупцем продавцям до підписання цього договору.

Позивачі після смерті матері приїхали в Україну, здійснили її поховання та звернулися до нотаріуса з питання прийняття спадщини. Вони виявили, що належна їм квартира вже їм не належать та в ній живуть сторонні люди. Своєї згоди на відчуження квартири вони матері не надавали.

З укладеним договором купівлі-продажу не погоджуються. Зазначають, що наявні підстави для визнання правочину недійсним з моменту його укладення з обставин відсутності у продавця здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_4 з 2016 року хворіла та мала психічний розлад, проходила курси лікування в закладах охорони здоров`я.

Крім того, зазначають, що відсутні докази, які б підтверджувати факт проведення розрахунку за договором та відповідно відсутні підстави для застосування реституції (наслідків недійсності правочину).

Посилаючись на вказані обставини, просять визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Борох Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 747; стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 липня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним з моменту посвідчення договір купівлі-продажу квартири від 10 травня 2019 року щодо відчуження квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Борох Л.В., зареєстрований в реєстрі за р.№ 747.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідачка не погоджується з висновком суду, що ОСОБА_4 (мати позивачів), починаючи з 2016 року захворіла та мала психічний розлад здоров`я, оскільки це суперечить матеріалам справи та спростовується фактичними обставинами. Зокрема, про наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності матері позивачів свідчить той факт, що 24 березня 2016 року вона склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Шоколою Н.В. При складанні заповіту особа та дієздатність ОСОБА_4 перевірялась. В подальшому вона складала заповіти 08 жовтня 2018 року та 10 жовтня 2018 року, при складанні яких її дієздатність також перевірялась.

Про відсутність у позивачів сумнівів щодо необхідного обсягу дієздатності їхньої матері, на думку відповідачки, свідчить той факт, що довіреностями від 11 серпня 2017 року та від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уповноважили її розпоряджатися належними їм частками квартири. Дані довіреності не відкликані, їх недійсність позивачами не оскаржується. Тобто висновок суду, що фактично волевиявлення на відчуження майна було тільки у померлої суперечить вказаним письмовим доказам.

Вважає неналежним та недопустимим доказом висновок судово-психіатричного експерта № 287 від 08 липня 2020 року. Вказує на те, що у вказаному висновку фактично надана лише відповідь на одне із трьох питань, поставлених судом. В мотивувальній та описовій частині висновку не міститься посилань на будь-які дані, отримані саме 10 травня 2019 року. Висновок експерта не дає чіткої відповіді, чи ОСОБА_4 в момент вчинення правочину 10 травня 2019 року виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу, чи вона, взагалі, у невизначений проміжок часу виявляла такий психічний розлад). Відповіді на питання, чи є психічне захворювання ОСОБА_4 тимчасовим та таким, що позбавляло її в певний час здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, експертизою не надано, не зрозуміло, чи вона постійно не мала здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, чи вона перебувала у такому стані тимчасово, якщо так, то в який період. Також не обґрунтовано, яка саме хвороба була у померлої та що хвороба існувала саме на дату 10 травня 2019 року. Висновок суперечить іншим доказами, зокрема, показанням свідків.

На думку відповідачки, висновок експерта є неповним, оскільки в ньому не надано відповіді на питання, які були поставлені перед експертами та не може бути взятий до уваги судом як доказ того, що померла не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час вчинення правочину. А тому вважає, що є всі підстави для призначення повторної комісійної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідачка вважає, що відповідно до свого психічного стану ОСОБА_4 була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення правочину.

Учасники справи правом на подачу відзиву у встановлений судом строк не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 адвоката Касатської Ю.А., представника ОСОБА_2 адвоката Кондратенка М.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.13, Т. 1). Причиною її смерті стала сполучена тупа травма тіла, яку вона отримала на залізничних шляхах на 60 км, пікет № 9 (а.с.16, Т. 1).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми померлої ОСОБА_4 (а.с. 14-15, Т. 1).

Після смерті матері позивачі звернулися до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Коваль Н.М. з заявами про прийняття спадщини (166-167, Т. 1).

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням комунальної власності та приватизації Сумської міської ради народних депутатів від 10 червня 1994 року, що зареєстровано в ДКП Сумське ООБТІ за р.№1276, померлій ОСОБА_4 та позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 належала на праві спільної сумісної власності квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.198, Т. 1).

Відповідно до довіреності від 11 серпня 2017 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 оформляти від її імені необхідні документи для відчуження належної їй частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також продати вказане нерухоме майно (а.с. 196, Т. 1).

Довіреністю від 17 липня 2017 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися належною йому часткою в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 197, Т. 1).

Згідно договору купівлі-продажу від 10 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Борох Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №747, ОСОБА_4 , яка діяла від себе особисто та від імені ОСОБА_1 на підставі її довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Шоколою Н.В. 11 серпня 2017 року, та від імені ОСОБА_2 на підставі його довіреності. посвідченого приватним нотаріусом Степаненко Т.І. 18 липня 2017 року, продала ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить продавцям на праві спільної сумісної власності та була отримана ними на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане управлінням комунальної власності та приватизації Сумської міської ради народних депутатів 10 червня 1994 року (а.с.17-18; а.с.194-195, Т. 1).

У відповідності до п.п. 2.1, 2.2 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинюється за 390 000 грн 00 коп., які сплачені частинами покупцем продавцям, до підписання договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

На звернення ОСОБА_6 АТ КБ «ПриватБанк» 11 листопада 2019 року надало відповідь про те, що за фактами, що були викладені в зверненні, було проведено перевірку. Встановлено, що 10 травня 2019 року ОСОБА_6 було сплачено комісію у розмірі 100 грн за послугу перерахунок і розмін коштів, у обслуговуючому відділенні Банку. Інформацію стосовно суми, яка була надана для перерахунку, банк надати не має можливості (а.с.116, Т. 1).

На запит Зарічного районного суду м. Суми 27 грудня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь про те, що ОСОБА_4 не укладались з 09 травня по 13 травня 2019 року депозитні договори, не відкривались рахунки (а.с. 146, Т. 1).

На запит Зарічного районного суду м. Суми 17 січня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь про те, що щодо підтвердження того факту, що ОСОБА_6 10 травня 2019 року в 15 год. 10 хв. в Сумському відділенні проводила операцію перевірки банкнот 18800,00 доларів США, за що оплачувала 100 грн. В період 10 травня 2019 року працювали два касири. Були перевірені рахунки касирів: рахунок НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 . За дату 10 травня 2019 року по рахункам касирів не було проведено жодної операції перевірки банкнот. Також була здійснена перевірка по клієнту по здійсненим в цей день операціям ніяких операцій в той день по клієнту немає (а.с.184, Т. 1). Аналогічна відповідь була надана на запит суду від 15 березня 2020 року (а.с. 103, Т. 2).

З копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №345 вбачається, що ОСОБА_4 проходила стаціонарне лікування у період з 16 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року у Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері (а.с.240, Т. 1).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №287 від 08 липня 2020 року ОСОБА_4 в момент вчинення правочину 10 травня 2019 року виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу. ОСОБА_4 за представленими даними в момент вчинення правочину 10 травня 2019 року відповідно до свого психічного стану не була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.28-31, Т. 2).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи те, що під час судового розгляду встановлені обставини, які підтверджуються матеріалами справи, що ОСОБА_4 на час укладення спірного договору купівлі-продажу (10 травня 2019 року) не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а тому наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Таким чином, законодавством встановлена імперативна норма для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, а саме обов`язкову наявність судово-психіатричної експертизи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

В даній справі суд першої інстанції виконав вимоги ч. 1 ст. 225 ЦК України та врахував висновок експерта для з`ясування обов`язкової обставини у даних спірних правовідносинах, а саме чи усвідомлювала ОСОБА_4 значення своїх дій та (або) могла керувати ними під час укладення спірного правочину 10 травня 2019 року. Як вже зазначалося раніше, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №287 від 08 липня 2020 року ОСОБА_4 в момент вчинення правочину 10 травня 2019 року виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу та в момент вчинення правочину 10 травня 2019 року відповідно до свого психічного стану не була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги, що про наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності матері позивачів в момент вчинення оспорюваного правочину свідчать факти складення нею 24 березня 2016 року, 08 жовтня 2018 року та 10 жовтня 2018 року заповітів, при складенні яких дієздатність ОСОБА_4 перевірялась, а також те, що довіреностями від 11 серпня 2017 року та від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уповноважили її розпоряджатися належними їм частками квартири, колегія суддів зауважує, що в даному випадку має значення стан ОСОБА_4 саме на момент вчинення правочину, тобто 10 травня 2019 року.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки що висновок судово-психіатричного експерта є неналежним та недопустимим доказом та є неповним, оскільки фактично вони зводяться до незгоди з висновком експерта. У вказаному висновку встановлено, що у ОСОБА_4 було наявне стійке хронічне психічне захворювання у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу, яке позбавляло її можливості правильно розуміти та оцінювати те, що відбувалося 10 травня 2019 року в момент вчинення правочину оформлення договору купівлі-продажу. Крім того, судом першої інстанції було враховано, що в судовому засіданні експерт ОСОБА_7 повідомила суду, що експертний висновок був складений на підставі письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, медичної документації, а також з урахуванням того, що встановлений діагноз ОСОБА_4 мав хронічний перебіг, за яким ремісії не було, відомостей про покращення стану після встановленого 22 січня 2019 року діагнозу відсутні.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності призначення у справі повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз`яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

У відповідності п. 1.2.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).

На думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що висновок судово-психіатричного експерта №287 від 08 липня 2020 року є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, сумнівів у його правильності не встановлено. Відтак, підстав для призначення у справі повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи не вбачається.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши надані позивачем докази, надав їм відповідно правову оцінку та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 липня 2022 року залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

С. С. Ткачук