Справа № 450/827/21 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2262/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м.Львів

Справа № 450/827/21

Провадження № 22ц/811/2262/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 27 травня 2022 року у складі судді Данилів Є.О., у справі за позовом ТзОВ «Львівгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання, -

встановив:

9 березня 2021 року ТзОВ «Львівгаз збут» звернулося до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвалою Пустомитівського районного Львівської області 26 вересня 2019 року було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення із відповідача заборгованості за спожитий природний газ. Відповідач, яка є споживачем природного газу за місцем свого проживання, використовує для побутових потреб газ, який надається ТзОВ «Львівгаз збут». ТзОВ «Львівгаз збут» виконало свої зобов`язання та надало споживачу послуги, однак, споживач не виконала взятих на себе зобов`язань та не сплачувала повністю вартість спожитого газу. Заборгованість станом на 2 лютого 2021 року складається з: 71 337,26 грн. - основна заборгованість, 2 996,16 грн. - інфляційні втрати 2 491,92 грн. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржує ТзОВ «Львівгаз збут». В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини справи, ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Просить скасувати рішення та винести нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Правовідносини щодо постачання та споживання газу врегульовані спеціальною нормою права - Правилами надання населенню послуг з газопостачання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 року № 2246.

Ці Правила містять права та обов`язки сторін. Відповідно до вимог зазначених Правил позивач зобов`язаний надавати споживачу послуги з газопостачання до її квартири, а споживач несе обов`язок по своєчасній оплаті вартості спожитого природного газу.

З 27 листопада 2015 року відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи, регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕ КП) від 30 вересня 2015 року № 2496 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 6 листопада 2015 року за № 1382/27827 (далі - Правила постачання).

У пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний сплачувати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто споживач зобов`язаний сплатити за житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, сформульованим у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до абз. 3 п. 18 Розділу ІІІ Правил, при розрахунку за платіжними документами (рахунками постачальника) оплата за послуги з газопостачання має бути здійснена споживачем у терміни, визначені в рахунку, який не може бути меншим п`яти робочих днів з моменту отримання споживачем цього рахунку. Рахунок сплачується не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим.

З наданої позивачем довідки вбачається, що за адресою будинку АДРЕСА_1 нарахована заборгованість за споживання природного газу, яка становить 71 337,26 грн. Заборгованість нарахована з 2017 року.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач є споживачем послуг ТОВ «Львівгаз збут».

В позовній заяві зазначено розрахунок від інфляції та процентів, починаючи з січня та травня 2019 року. У цьому розрахунку вказано, що заборгованість в розмірі 71 337,26 грн. існує з січня 2021 року, хоч до цього заборгованості не було. Із цього розрахунку заборгованості вбачається, що її розмір не змінювався до грудня 2020 року. За наступні періоди заборгованість не наведена. Позивачем не конкретизовано за який період існує заборгованість.

Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості, позивачем не надано детального розрахунку та не зазначено, в якій сумі та за який час проведені розрахунки та нарахована заборгованість.

Встановлено, що ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву, у якій просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Як вбачається із позовної заяви ТзОВ «Львівгаз збут» звернувся до суду з позовною заявою 9 березня 2021 року. Нарахування заборгованості може здійснюватися позивачем в межах трьох річної давності, тобто з 9 березня 2018 року. Матеріалами справи стверджується, о заборгованість виникла до цієї дати і не змінювалася.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 265 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 23 січня 2020 року (справа №916/2128/18), для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого процесуальним законом, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

За приписами ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Встановлено, що позивач не заявляв про поважність причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовною заявою і не просив такий поновити.

Відповідно до ст. 257 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відтак підстав для визнання причин пропуску строку позовної давності позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо постачання та споживання газу. Заборгованість відповідача становить 72 534,55 грн. Така виникла з лютого 2015 року, проте позивач звернувся до суду з позовною заявою 9 березня 2021 року, тобто з пропуском позовної давності передбаченої ст. 257 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач протягом цього часу не вчиняла жодних дій які б свідчили про визнання нею боргу; окрім того, сума заборгованості не змінювалася..

До дій які б свідчили про визнання боргу Верховний Суд у своїй постанові від 6 лютого 2019 року справа №205/8202/15-ц зазначив, що згідно частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. До таких може відноситися лист, зміст якого свідчить, що боржник визнає існування боргу і бажає відновити погашення боргу, сплата коштів на погашення боргу та інше..

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Оскільки строк позовної давності до основного зобов`язання минув так і до вимог про сплату інфляційних та 3% річних строк позовної давності минув.

У постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц зазначено, що «натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Колегія суддів вважає, що на підставі аналізу наявних в справі доказів та встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем ТОВ «Львівгаз збут» пропущено трирічний строк позовної давності стосовно основної вимоги, тому така не підлягає до задоволення. Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив і у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам, не спростовані доводами апеляційної скарги; та не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись: ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 5 грудня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк