Справа № 199/6264/21
(2/199/362/22)
РІШЕННЯ

іменем України

13.12.2022

м. Дніпро

справа №199/6264/21

провадження № 2/199/3042/22

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

секретаря судового засідання Терентієвої Я.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Яковченко В.І.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить 57/400 частин та 57/200 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона проживає з 1968 року і дотепер. Місце проживання у вказаному будинку зареєстровано з 11.06.1993, що підтверджується інформацією з довідки про реєстрацію місця проживання.

Відповідачу ОСОБА_2 належить 43/100 частини вищезазначеного домоволодіння, в якому вона зареєстрована з 09.04.1992, утім, фактично ніколи в ньому не проживала. Відповідач постійно працювала і працює за кордоном, а коли повертається в Україну проживає за іншою адресою.

Позивач зазначила, що приблизно з 1999 року вона почала здійснювати ремонт у всьому будинку та на прибудинковій території, оскільки він дістався їй у власність в досить занедбаному стані і потребував негайного ремонту, у зв`язку з чим, ринкова вартість будинку значно збільшилась і будинок має всі необхідні умови для комфортного проживання, чого не було на момент набуття його у власність. До теперішнього часу ОСОБА_1 за власні кошти утримує весь будинок у належному для проживання стані та здійснює повне обслуговування прибудинкової території, а також самостійно сплачує усі комунальні послуги, податки на землю та інші обов`язкові платежі, договори з комунальними організаціями записані також на її ім`я.

В ході розгляду справи, позивачем було уточнено позовні вимоги і остаточно позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 суму у розмірі 19 570, 90 грн., з яких: 13 774,62 грн. частина від сплаченої позивачем суми (32 033,99 грн.) за ремонт будинку та прибудинкової території відповідно до 43/100 частини відповідача; 353,83 грн. частина від сплаченої позивачем суми (822,85 грн.) за земельний податок відповідно до 43/100 частини відповідача; 5 442,46 грн. - частина від сплаченої позивачем суми (12 656,89 грн.) за комунальні послуги відповідно до 43/100 частини відповідача; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 409 734,53 грн., що становлять виконаних невід`ємних поліпшень та ремонту будинку та прибудинкової території за період з 1999 року по 25.07.2022 відповідно до 43/100 частини відповідача, а також просила суд стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.1-10 т.1, а.с11-17 т.2).

Ухвалою суду від 15.11.2021 відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 18.01.2022 зупинено провадження по справі у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи, виконання якої доручено судовому експерту Ткаленко Оксані Миколаївні (вул. Церковна,3, офіс 413, м. Кривий Ріг, 50000).

Ухвалою суду від 05.04.2022 провадження по вищезазначеній цивільній справі поновлено.

Ухвалою суду від 28.04.2022 судове засідання призначене на 04.05.2022 визначено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 04.05.2022 по справі оголошено перерву, судове засідання призначене на 01.06.2022 визначено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 01.06.2022 зупинено провадження по справі у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи, виконання якої доручено судовому експерту Івченку Володимиру Володимировичу (вул. Князя Володимира Великого, буд.18, офіс 104, м. Дніпро, 49000).

Ухвалою суду від 01.08.2022 провадження по вищезазначеній цивільній справі поновлено.

Ухвалою суду від 17.10.2022 по справі оголошено перерву, судове засідання призначене на 22.11.2022 визначено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 22.11.2022 по справі оголошено перерву, судове засідання призначене на 07.12.2022 визначено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 07.12.2022 по справі оголошено перерву, судове засідання призначене на 13.12.2022 визначено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області.

13.12.2022 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначила, що їй та відповідачу спірний будинок дістався у власність у занедбаному, аварійному стані, не придатний для життя та потребував відновлення. В 1999 році позивач змушена була розпочати капітальний ремонт всього будинку та прибудинкової території. З 1999 року по теперішній час, тобто за 22 роки, за власні кошти позивачем були повністю відновлені будинок та прибудинкова територія. У зв`язку з цим ринкова вартість будинку значно збільшилась та будинок має всі необхідні умови для комфортного проживання. Відповідач набула у власність частину непридатного для життя будинку в 1991 році, а в 1992 році зареєструвала в ньому своє місце проживання. Утім, з 1991 року по день звернення до суду, ОСОБА_2 в будинку ніколи не проживала, жодним чином не брала участі в ремонтах будинку, його утриманні та утриманні прибудинкової території, жодного разу не сплачувала комунальні послуги та інші обов`язкові платежі по будинку. Також зазначила, що земельну ділянку не приватизовано, а порядок користування спірним домоволодінням не встановлено. На підставі викладеного, просила суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.

Представник відповідача адвокат Яковченко В.І. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, підтримавши наданий суду відзив. Додатково зазначив, що дійсно ОСОБА_2 є власником 43/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та на теперішній час є зареєстрованою за даною адресою. Даний будинок є спільною частковою власністю. На теперішній час, у спірному будинку ОСОБА_1 проживає значний період часу, та, з невстановлених підстав, незаконно захопила частину житла ОСОБА_2 , без відома останньої переобладнала всі кімнати, провівши перепланування, з`єднавши кімнати, які належали відповідачу, та стала проживати повністю у всьому будинку, не допускаючи відповідача до житлового будинку та частини її житла, яке є її приватною власністю. ОСОБА_2 неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але остання відмовлялася та ігнорувала всі пропозиції.

Також представник відповідача зазначив, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2021 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення та стягнення моральної шкоди задоволено частково, а саме вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належної їй на праві власності частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю, у розмірі 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з жилого приміщення № 1-2 площею 11.4 кв.м., кімната № 1-3 площею 12,0 кв.м., веранда 1-1, площею 3,0 кв.м.; зобов`язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 дублікат ключів від замка на вхідних дверях. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 409 734,53 грн. виконаних невід`ємних поліпшень, ремонту будинку та прибудинкової території в період з 1999 року по 25.07.2022 відповідно до частки відповідача 43/100 заперечував, оскільки такі вимоги є необґрунтованими та незаконними. Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що вона за свої власні кошти одна проводила капітальний ремонт будинку та прибудинкової території, поліпшення та всі витрати понесла вона особисто, оскільки домоволодіння до 2016 року належало чотирьом співвласникам, а після 2016 року трьом. Дані обставини нічим не підтверджено та не встановлено. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що на час розгляду справи домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 57/400 частин на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 року, позивачу ОСОБА_1 - 57/400 частин на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 року та 57/200 частин на підставі договору дарування від 08.02.2016, та відповідачу ОСОБА_2 43/100 частин на підставі договору дарування від 23 листопада 1991 року, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий №2-3889, що підтверджується інформацією наданою КП «ДМБТІ» (а.с.39,40,41,42 т.1).

До 08 лютого 2016 року (договір дарування 57/200 частин, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ), зазначене домоволодіння належало на праві спільної часткової власності згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 року: позивачу ОСОБА_1 - 57/400 частин, ОСОБА_3 57/400 частин, ОСОБА_4 57/200 частин, та відповідачу ОСОБА_2 43/100 частин на підставі договору дарування від 23 листопада 1991 року, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий №2-3889, що підтверджується інформацією наданою КП «ДМБТІ» (а.с.39,40,41,42, 43,44 т.1).

Під час розгляду справи сторони не заперечували факту того, що домоволодіння в натурі не поділено, порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою між співвласниками не встановлено, весь час в домоволодінні АДРЕСА_1 проживає позивач ОСОБА_1 та її сім`я чоловік та син.

Крім того, зазначені обставини також встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2021 під час розгляду справи №199/8947/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення та стягнення моральної шкоди, яким позов задоволено частково та усунено ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належної їй на праві власності частини житлового будинку АДРЕСА_1 , ухвалено вселити ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю у розмірі 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з жилого приміщення №1-2 площею 11,4 кв.м., кімнати №1-3 площею 12,0 кв.м., веранди 1-1 площею 3,0 кв.м. та передати ОСОБА_2 дублікат ключів від замка на вхідних дверях. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.07.2021 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2021 залишено без змін (а.с.233-237, 238-241 т.1).

Проте, ОСОБА_2 на час розгляду даної справи, у спірний будинок не вселилася та ним не користується.

Так само визнається той факт, що саме ОСОБА_1 здійснювала оплату комунальних послуг, сплату земельного податку, проводила ремонтні роботи в будинку.

Так, позивачем надано до суду - рахунок №465-дк від 13.07.2006 та договір №465-ДК від 13.07.2005 на суму 716,00 грн., рахунок №136-дк від 15.11.2005 на суму 1298,00 грн., угоду від 03.06.2008 про завдаток в розмірі 50 грн. на купівлю металопластикових вікон, договір-доручення б/н від 22.10.2010, договір купівлі-продажу металопластикових вікон від 22.10.2010 №942 на суму 1775,35 грн. (а.с.46,47,48,49,50-52,53 т.1).

Крім того, позивачем 21.05.2004 укладено договір-угода на проектні роботи по газифікації об`єкта, договір №70/0576/1 від 01.07.2004 на виконання монтажних робіт по газифікації, відомості рахунку робіт по газифікації на суму 834,97 грн. (а.с.54-57, 58, 59-62 т.1). Також, позивач зроблено паркан - огородження земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння на загальну суму 7726 грн. (а.с.63 т.1).

За твердженнями позивача у будинку поміняна підлога на загальну суму 514,71 грн. та покладено плітку на дворі на суму 1750 грн. (а.с.65,66 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка тощо).

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно вимог ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, зі змісту цієї статті вбачається, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом.

По відношенню одне до одного співвласники зобов`язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв`язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов`язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов`язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій, чи нотаріально посвідчуватися.

Відповідно дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємоузгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників.

З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність доказів про надання відповідачем згоди на ремонт спірного домоволодіння, з урахуванням відсутності підтверджених належними доказами обставин, що свідчать про необхідність здійснення саме таких ремонтних робіт для збереження майна, суд вважає, що витрати, понесені позивачем на ремонт спільного майна, здійснені ним із власної ініціативи, отже, відшкодуванню не підлягають.

Що стосується заміни криши, витрати на що склали 2295,77 грн., то суд зазначає, що договору про роботи з оновлення криши не надано. Товарні чеки №ГР-0017720 від 10.08.2009 та №ГР-0004978 від 27.03.2009 не свідчать про те, що ці матеріали було придбано позивачем ОСОБА_1 для робіт саме за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог, які стосуються компенсації позивачу сплаченої вартості комунальних послуг, слід зазначити, що звертаючись до суду з такими позовними вимогами позивач просив відшкодувати суму коштів, які нею було витрачено на сплату комунальних платежів - за розподіл газу протягом січня, березня, квітня, травня, червня, липня 2021 року в розмірі 1386 грн., водопостачання за травень 2012 року, січень, квітень, травень, червень 2021 року в розмірі 226,60 грн., електроенергію за травень 2012 року, січень 2021 року, березень 2021 року, квітень 2021 року, травень 2021 року, червень 2021 року, липень 2021 року в розмірі 4976,20 грн., газ за січень липень 2021 року включно в розмірі 6068,09 грн. Тобто вартість сплачених комунальних послуг складає 12 656,89 грн., з яких на 43/100 частин домоволодіння, які належать ОСОБА_2 , припадає 5 442,46 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено судом, спірне домоволодіння в натурі не поділено, порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою між співвласниками не встановлено. Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні визнала факт, що в домоволодінні АДРЕСА_1 протягом майже 30 років проживає вона та її сім`я - чоловік та син і користуються всім домоволодінням та земельною ділянкою також вони. Відповідач ОСОБА_2 у будинку не проживає і її частка у праві спільної часткової власності не виділена. Крім того, позивач пояснила, що на газ, воду встановлені лічильники обліку. Таким чином, оплата послуг з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії здійснювалася згідно показань засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг позивачем та членами її сім`ї.

Таким чином, позивачем не доведено належними доказами, що відповідачем у зазначені періоди отримувалися комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 .

Що стосується вимог про відшкодування витрат на земельний податок, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до Податкового Кодексу України плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності. Плата за землю віднесена до місцевих податків і є однією із складових податку на майно.

Таким чином, кожен із співвласників зобов`язаний сплачувати податок на землю. Водночас, порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 не встановлено, відповідач ОСОБА_2 фактично не користується спільною земельною ділянкою. Крім того, правовідносини щодо плати за землю, як складової податку на майно, виникли між Державою в особі Державної податкової служби України та власниками спірного домоволодіння, а тому в цій частині позовні вимоги також не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

За встановлених обставин, суд враховує, що домоволодіння в натурі не поділено, порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою між співвласниками не встановлено. Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні визнала факт, що в домоволодінні АДРЕСА_1 протягом майже 30 років проживає вона та її сім`я чоловік та син і користуються всім домоволодінням та земельною ділянкою також вони. Відповідач ОСОБА_2 у будинку не проживає і її частка у праві спільної часткової власності не виділена, а також не встановлено порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою. Крім того, позивач пояснила, що на газ, воду встановлені лічильники обліку.

При розгляді справи суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у справі №638/5001/17 від 15.04.2021, фактичні обставини у якій є аналогічними з обставинами даної справи в частині не проживання іншого співвласника у спірному житлі та за фактом того, що останній не користується комунальними послугами.

Що стосується стягнення з відповідача 409 734 грн. 53 коп. вартості виконаних невід`ємних поліпшень та ремонту будинку та прибудинкової території в період з 1999 року по 25 липня 2022 року відповідно до частки відповідача 43/100, що відображено у висновку проведеної судової оціночно-будівельної експертизи №1363-06 від 27.07.2022, то суд зазначає таке.

Так, висновком судової оціночно-будівельної експертизи №1363-06 від 27.07.2022 встановлено, що ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 з технічними характеристиками у технічному паспорті від 1991 року та технічному висновку від 1998 року до проведення невід`ємних поліпшень та ремонту будинку та прибудинкової території, з простим станом, а саме: фундамент, зовнішні стіни, перегородки, віконні заповнення, підлога, перемички, перекриття, криша, покрівля, інженерні мережі та обладнання, вентиляція, водовідведення, електрична мережа, огорожа, мощення, станом 25.07.2022 становить 898 385 грн. Вартість домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці площею 486,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 в результаті виконаних невід`ємних поліпшень та ремонту будинку та прибудинкової території в період з 1999 року по 25.07.2022 становить 952 871 грн. (а.с.189-217 т.1).

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому, маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Проте, позивачем не доведено які саме витрати нею понесені саме для належного функціонування спільного майна та їх вартість. Також, суд зазначає, що позивачем не зазначені періоди таких витрат.

Так, вирішення позовних вимог про стягнення витрат за період з 1999 року по 01 січня 2004 року підпадає під діє ЦК УРСР 1963 року.

Частинами 1,2 статті 113 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки має право на доходи від спільного майна, відповідає

перед третіми особами по зобов`язаннях, пов`язаних з спільним майном, і повинен брати участь у сплаті всякого роду податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільного

майна.

Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до вимог ст. 75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає

захистові.

Заяв щодо поновлення строку, позивачем до суду, не надано.

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, про що позивач повинен надати докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17.

За встановлених обставин, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за уточненими позовними вимогами, сплату якого судом було відстрочено, в розмірі 4 293,05 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 293 (чотири тисячі двісті дев`яносто три) грн. 05 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом п`яти днів з дня закінчення розгляду справи.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .

Суддя О.Б. Подорець