Номер провадження: 22-ц/813/4507/22
Справа № 502/69/21
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги представника Державної казначейської служби України та представника Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Одеської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України з позовом про відшодування шкоди, мотивуючи це тим, що вироком Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року по справі № 502/1808/18, ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України, і призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі дві тисячі сімсот п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 46 750 гривень з позбавленням права обіймати посади у органах місцевого самоврядування строком на один рік і шість місяців. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_1 була частково задоволена, а саме: вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року, відносно нього за ст. 366-1 КК України скасовано і закрито кримінальне провадження №0000313 від 29.05.2018 року за ст. 366-1 КК України відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення за ст. 366-1 КК України. Ухвалою Касаційного кримінального суду від 02.11.2020 року касаційну скаргу прокурора було повернуто. Позивач вважає, що йому була заподіяна матеріальна та моральна шкода, завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, виходячи з наступного: 1) матеріальна шкода 46750 грн, - сплачений штраф відповідно до вироку Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року; 2) заробітна плата, яку б він міг отримувати, у випадку, якщо б не був незаконно засуджений у розмірі 222 629,94 грн.; 3) моральна шкода у розмірі 78 414 грн., а всього на загальну суму 347 793,94 грн.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, а саме: 46 750 гривень штрафу, сплаченого на виконання вироку суду; 74 010,52 гривень втраченого заробітку; 78 414 гривень відшкодування моральної шкоди, всього 199 174,52 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представники Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Одеській області подали апеляційні скарги, в яких просять рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 05.07.2022 року на 14-30 год, сторони в судове засідання не з`явилися.

Від представника Національної поліції в Одеській області в день судового засідання надійшли 2 заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та про відкладення розгляду справи з посиланням на оголошений в Україні військовий стан.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Демидова А.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Від представників Одеської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України заяв та клопотань з повідомленням про причини не явки та відкладення розгляду справи не надходило.

Колегія суддів звертає увагу, що справа розглядається в судах з січня 2021 року (період подачі позову), а в апеляційному суді з вересня 2021 року (період подачі апеляційної скарги).

Само по собі посилання на діючий військовий стан в Україні без наведення конкретних перешкод явки до суду представників, які здійснюють адвокатську практику та мають робочі адреси в адміністративно-територіальних межах міста Одеси, а також не наведення обставин неможливості викладення додаткових письмових пояснень до апеляційної скарги з вимогою їх врахування та/або про розгляд справи за відсутності апелянта, не є безумовною підставою для відкладення судового засідання з огляду на відсутність активних бойових дій в м. Одеса, станом на 05.07.2022 року і збереження контролю Української влади за ситуацією в м. Одеса та забезпечення нею (Українською владою) належних умов для здійснення правосуддя та можливості дістатися до суду та проведення відеоконферензв`язку з Одеським апеляційним судом, а також приймаючи до уваги розумність строку розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Оскільки Головне управління Національної поліції в Одеській області було повідомлено в належний спосіб про дату, час і місце розгляду справи на 05.07.2022 року на 14-30 г. ще 25.01.2022 року, введення військового стану відбулося не безпосередньо перед датою, на яке було призначено судове засідання (05.07.2022 року), представник ГУ НП в Одеській області мав достатньо часу для подання заяви про проведення відео конференції у строк передбачений частиною 2 статтею 212 ЦПК України, подача такої заяви безпосередньо в день судового засідання одночасно із заявою про відкладення розгляду справи, не надає апеляційному суду підстав для відкладення судового засідання.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника Головного управління Національної поліції в Одеській області залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди 46 750 гривень штрафу, сплаченого на виконання вироку суду; 74 010,52 гривень втраченого заробітку; 78 414 гривень відшкодування моральної шкоди, а всього 199 174,52 гривень, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог щодо стягнення шкоди у вигляді сплаченого штрафу на виконання обвинувального вироку суду, який в подальшому був скасований в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі за відсутністю складу кримінального правопорушення у діях позивача та щодо стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі з урахуванням ст. 13 ЦПК України та з часткового задоволення вимог про стягнення втраченого заробітку виходячи з визначеного судом періоду стягнення та розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період.

Дані висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що:

-згідно з постановою Мирнівської сільської виборчої комісії № 23 від 28.10.2015 року, зареєстровано обраного 25.10.2015 року ОСОБА_1 на посаду Мирнівського сільського голови;

-рішенням Мирнівської сільської ради Кілійського району Одеської області № 1-VII-І від 04.11.2015 року визнано повноваження Мирнівського сільського голови Кос Ігоря Петровича, обраного 25.10.2015 року мешканця с. Мирне з 04.11.2015 року;

-04.11.2015 року ОСОБА_1 прийняв присягу посадової особи органів місцевого самоврядування, що підтверджується відповідною її копією;

- у копії трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , заповненої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міститься запис, що - рішенням Вилківської міської ради 7 скликання № 1 від 08.11.2017 року повноваження ОСОБА_1 як Мирнівського сільського голови завершилися на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад»; - рішенням Вилківської міської ради 7 скликання № 07 від 08.11.2017 року на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків старости в с. Мирне до обрання на перших виборах старости; - розпорядженням міського голови Вилківської міської ради № 06 від 04.01.2019 року, ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з позбавленням права обіймати посаду, на підставі ст. 32 кримінально виконавчого кодексу України та на підставі п. 7 ст. 36 КЗпП України. Позбавлено права обіймати певні посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік 6 місяців /а.с. 15-16/;

-відповідно до Реєстру матеріалів досудового розслідування № 0000313 від 29.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України встановлено, що 31.08.2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 у період часу з 04 листопада 2015 року будучи особою уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, а саме головою Мирнівської сільської ради та в.о. старости с. Мирне Вилківської об`єднаної територіальної громади Кілійського району Одеської області, був зобов`язаний у порядок та у строк, передбачений Законом України «Про запобігання корупції», тобто до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування щорічну декларацію за 2016 рік. Проте ОСОБА_1 , діючи умисно, маючи всі необхідні умови і реальну технічну можливість, та достовірно знаючи про обов`язковість подання вказаної декларації, будучи попередженим про необхідність декларування шляхом реєстрації та внесення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а також достовірно знаючи про те, що в строк до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року він зобов`язаний подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічну декларацію за 2016 рік, перебуваючи на території України, зокрема за місцем проживання, умисно не подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік;

-згідно з вироком Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року у справі № 502/1808/18, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі дві тисячі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить сорок шість тисяч сімсот п`ядесят гривень, з позбавленням права обіймати посади у органах місцевого самоврядування строком на один рік і шість місяців /а.с. 17-20/;

-ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року по справі № 502/1808/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено, вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року відносно нього за ст. 366-1 КК України скасовано і закрито кримінальне провадження № 0000313 від 29.05.2018 року за ст. 366-1 КК України відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення за ст. 366-1 КК України /а.с. 21-26/;

-відповідно до ухвали Верховного суду Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 02.11.2020 року по справі № 502/1808/18, повернуто касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 /а.с. 27/;

-згідно з довідкою про доходи за вих. № 63 від 07.12.2020 року, виданої виконавчим комітетом Вилківської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працював у Виконавчому комітеті Вилківської міської ради, форма працевлаштування основна, займав посаду виконуючий обов`язки старости Мирнівського старостинського округу та за період з 01.11.2018 року по 31.12.2018 року включно отримав заробітну плату в розмірі 24 736, 66 гривень. Середньомісячна заробітна плата складає 12 368 гривень 33 копійки /а.с. 14/;

-за клопотанням представника відповідача Одеської обласної прокуратури в ході розгляду справи заслуховувався диск з аудіофіксацією ходу судового засідання по справі № 502/1808/18, згідно якого встановлено, що ОСОБА_1 в ході розгляду відповідного кримінального провадження дав показання, згідно яких свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав частково, оскільки умислу приховувати майно та доходи, а також умислу на ухилення від подання електронної декларації не мав, це сталося через збіг випадкових обставин. Тобто, фактично ОСОБА_1 заперечував в своїх діях склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.

Колегія суддів виходить з наступного.

Цивільним законодавством України, зокрема положеннями ст. 1176 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У відповідності до ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування такої шкоди виникає зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Статтею 3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що у вказаних вище випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели

до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Відповідно до ч.4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 сформульовано висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз частини четвертої статті 1176 ЦК України свідчить про те, що під самообмовою, які виключає відшкодування шкоди державною, необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.

Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду

від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).

Верховний Суд звернув увагу на те, що при вирішені подібних спорів необхідно також надавати оцінку тому, чи була самообмова добровільною. Установивши добровільність такої самообмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Не кожне визнання обвинуваченим своєї вини є самообмовою, яка виключає відшкодування шкоди відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України.

Що стосується відсутності підстав для застосування до заявалених вимог наслідків передбачених ч.4 ст. 1176 ЦК України.

Встановивши, що:

- позивач під час допиту в якості обвинуваченого в ході судового розгляду відповідного кримінального провадження, відповідаючи на питання суду пояснив, що частково визнає свою провину, проте, фактично з його показань, вбачається, що він спростовував висунуте йому обвинувачення в умисному неподанні декларації, зазначаючи, серед іншого, що умислу на це він не мав;

- вирок суду, крім показань обвинуваченого, містить посилання на інші докази, які досліджувались в ході судового розгляду кримінального провадження та на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України;

- відповідні показання обвинуваченого не були підставою для ухвалення судом обвинувального вироку відносно нього і у вироку суду міститься посилання на те, що: «суд не приймає до уваги та розцінює як форму захисту твердження обвинуваченого про те, що у нього був відсутній умисел на неподання електронної декларації, оскільки вони спростовуються сукупністю безпосередньою досліджених та приведених вище доказів»,

суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень ч. 4 ст. 1176 ЦК України.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Що стосується стягнення сплаченого штрафу

Відповідно до ч.1 ст. 26 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.

З урахуванням наведеного, суд з посиланням на ст. 26 КВК України і що на момент розгляду кримінального провадження в суді була передбачена процедура самостійної сплати засудженим відповідної суми штрафу, тобто існував саме такий механізм виконання відповідного покарання, дійшов до обґрунтованого висновку, що позивач, який на виконання вироку суду добровільно сплатив штраф в сумі 46 750 гривень, має право на його відшкодування відповідно до ст. 3 Закону №266/94-ВР.

Що стосується стягнення втраченого заробітку.

Встановивши, що ОСОБА_1 був звільнений з посади виконуючого обов`язки старости с. Мирне, на яку його було прийнято 09.11.2017 року на підставі рішення Вилківської міської ради 7 скликання від 08.11.2017 року № 07 - до обрання на перших виборах старости, на виконання вироку суду з 14.01.2019 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для судового захисту ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь втраченого заробітку.

Оскільки документального підтвердження дати набуття повноважень новим старостою с. Мирне, до суду не представлено, суд обґрунтовано виходив з неможливості застосувати до розрахунку втраченого заробітку представлену позивачем довідку про доходи з відображенням заробітку на посаді виконуючого обов`язки старости Мирнівського старостинського округу.

З урахуванням зазначених обставин суд здійснив судовий захист позивача в частині часткового задоволення його вимог про стягнення втраченого заробітку визначивши період стягнення втраченого заробітку з дати звільнення позивача з посади виконуючого обов`язки старости Мирнівського старостинського округу 14.01.2019 року і до дня його наступного працевлаштування провідним інженером станції насосних КЕД Кілійського міжрайонного управління водного господарства - 15.06.2020 року.

Визначаючи розмір стягнення втраченого заробітку у розмірі 74 010,52 грн., суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати встановлений на законодавчому рівні у відповідності до Закону України «Про державний бюджет України» на 2019-2020 роки тощо, що цілком узгоджується з ЗУ N 6/5/3/41 від 04.03.96, згідно з абз. 7 якого: «у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Розмір визначеного судом втраченого заробітку позивача, останній не оскаржує, а правильність самого розрахунку Державною казначейською службою України та ГУ НП в Одеській області не заперечувалась і у встановленому порядку не спростована, в тому числі власного розрахунку відповідачами не подано та належними і допустимими доказами не доведено, що цей розрахунок проведено з порушенням Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, ГПУ та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами) та що це призвело до невиправданого збільшення обрахованого судом розміру втраченого заробітку у порівнянні з тим, на який претендував позивач звернушивсь до суду з даним позовом.

Що стосується стягнення моральної шкоди.

Частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що розмір такого відшкодування заявленого позивачем до стягнення 78 414 грн., з урахуванням встановлених у справі обставин, періоду перебування під слідством та судом, розміру мінімальної заробітної плати, який підлягає застосованню при обрахуванні розміру моральної шкоди у правовідносинах, що склалися між сторонами справи, не перевищує мінімально гарантованого розміру такого стягнення, який судом обрахований у розмірі 144 600 грн., пославшись при цьому на неможливість суду вийти за межі заявлених позивачем вимог.

Відповідачі по справі, не заперечуючи та не спростовуючи висновків суду щодо наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, не погоджувалися з визначеним судом розміром такого відшкодування.

Прокурор та представник ГУ НП України в Одеській області в суді першої інстанції зазначили про невідповідність висновків вимог позивача положенням ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та п. 3 розділу ІІ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 17774-VIII від 06.12.2016 року і вказував на те, що фактично Кос перебував під слідством з 31.08.2018 року до 26.11.2018 року 2 місяці та 26 днів і тому моральна шкода має обраховуватися за вказаний період і з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої в Законі України «Про державний бюджет України на 2018 рік», у розміріф 3 723 грн.

Представник Державної казначейської служби при обчисленні розміру моральної шкоди виходив з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2021 рік. 2189 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, що наведені позиції представників відповідачів є неприйнятними.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 31 серпня 2018 року по 03 вересня 2020 року, тобто 2 роки та 3 доби, оскільки ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року по справі № 502/1808/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено, вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року відносно нього за ст. 366-1 КК України скасовано і закрито кримінальне провадження № 0000313 від 29.05.2018 року за ст. 366-1 КК України відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення за ст. 366-1 КК України. Відповідно до ухвали Верховного суду Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 02.11.2020 року по справі № 502/1808/18, повернуто касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 через відмову прокурора від касаційної скарги при невідкритому касаційному провадженні.

Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 000,00 грн, внаслідок чого мінімально гарантований законодавством розмір моральної шкоди з урахуванням періоду перебування позивача під слідством та судом склав 144 600 грн. (6 000 * 24 місяці + 6000/30*3 дні).

Проте суд вірно зазначив, що позивач заявив вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 78 414 грн., вийти за межі якого суд першої інстанції не може в силу вимог ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року не набрав чинності через його скасування ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року із закриттям відносно ОСОБА_1 провадження у справі, яка була оскаржена прокурором в касаційному порядку і повернена ухвалою Верховного Суду від 02.11.2020 року є неспроможними, оскільки не впливають на висновок районного суду про наявність підстав для задоволення заявлених вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що провадження відносно ОСОБА_1 закрито судом апеляційної інстанції з реабілітуючих підстав, а суд касаційної інстанції повертаючи касаційну скаргу прокурора в ухвалі від 02.11.2020 року зазначив, що прокурор відмовився від поданої ним касаційної скарги до відкриття касаційного провадження. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, після повернення Верховним Судом касаційної скарги прокурора, відсутні відомості про касаційне оскарження ухвали Одеськього апеляційного суду від 03.09.2020 року, якою скасовано обвинувальний вирок відносно ОСОБА_1 і закрито провадження у справі за відсутністю складу кримінального правопорушення. Тобто дана ухвала набрала чинності.

Доводи апеляційної скарги ГУ НП в Одеській області про те, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав і що у справі відстутні відомості, що закриваючи провадження у справі 03.09.2020 року Одеський апеляційний суд виконав дані вимоги закону, є не прийнятними з огляду на таке.

Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Стосовно ОСОБА_1 виконано передбаченого статтею 11 Закону № 266/94-ВР обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення № 6/5/3/41 порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, і підстав для відступу від нього не вбачається.

Інші доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України та ГУ НП в Одеській області фактично дублюють заперечення на позов, та зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Разом з тим, резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, оскільки судом першої інстанції помилково стягнуто шкоду з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, у той час, як шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тому апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у рахунок відшкодування шкоди - 46 750 гривень штрафу, сплаченого на виконання вироку суду; 74 010,52 гривень втраченого заробітку; 78 414 гривень відшкодування моральної шкоди, а всього 199 174,52 гривень.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 12.07.2022 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова