Дата документу 06.07.2022 Справа № 335/3275/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3275/20 Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/625/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 14.05.2005 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2017 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу ними придбано грошові кошти і майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрито депозитний рахунок на ім`я ОСОБА_3 , залишок за цим рахунком за даними позивача повинен складати 250 000 грн. У грудні 2008 р. за рахунок спільних коштів подружжя ними був придбаний автомобіль «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 , вартістю 175 066 грн., який було зареєстровано на ім`я відповідачки, яким користується відповідачка в особистих цілях.

Крім того, 13.03.2006 р. він за згодою відповідачки позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 124 000 доларів США, станом на 16.04.2000 р. ця сума у перерахунку на національну валюту складає 1 687 757 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь Ѕ частину коштів, що зберігаються в ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_3 в сумі 125 000 грн., Ѕ частину вартості автомобіля «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 ,в сумі 119 776 грн.; визнати грошові кошти в сумі 124 000 доларів США, отримані ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів від 13.03.2006 року, стягнути з ОСОБА_3 на його користь 62000 доларів США, що складає Ѕ частину коштів, що підлягають сплаті ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість Ѕ частини автомобіля «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 , у сумі 119 776 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 10 510 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 586,46 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 надав суду заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до змісту яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль «Toyota Corolla» є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації ринкової вартості Ѕ частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 119 776 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 14.05.2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ОСОБА_8 .

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що в силу приписів частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положенням ст. 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

В силу приписів статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Таким чином, є вірним та обгурнтвоаним висновок суду про те, що спірний транспортний засіб «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набутий в період перебування у шлюбі.

За приписами ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України визначено, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи даний спір, судом встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Положеннями статті 364 ЦК України визначено, що кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

З урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Згідно ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка не заперечувала проти вартості автомобіля, визначеного позивачем, а тому придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль «Toyota Corolla» є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 119 776 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що позивачем не заявлені вимоги про визнання автомобілю сумісною власністю подружжя, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачка не заперечувала проти того факту, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, та був зареєстрований на її ім`я, та знаходиться у її користуванні.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховано, що автомобіль є неподільною річчю і є недоцільним залишення автомобіля у спільній власності, оскільки відповідачка користується даним автомобілем після припинення сімейних стосунків, тому необхідно залишити автомобіль саме їй.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не набула права власності на спірний автомобіль, оскільки матеріалами справи підтверджено, що право власності на автомобіль зареєстровано саме за відповідачкою.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди вносити грошові кошти на депозит суду колегією суддів визнаються хибними з огляду на те, що внесення коштів на депозит суду в порядку виконання рішення законодавством не передбачено.

Посилання скаржника на правозастосовчу практику ВС не заслуговують на увагу, оскільки є лише власним тлумаченням стороною відповідача певних матеріально-правових норм.

З огляду на наведене колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Отже доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2022 року.

Головуючий

Судді: