КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/410/22 Головуючий у 1-й інст. -Катющенко В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилається на те, що 26.10.1991 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у м. Запоріжжі було укладено шлюб.

З січня 1996 року подружжя переїхало до Києва. Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_6 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2003 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - розірвано.

ОСОБА_6 народився інвалідом. Відповідач дружину з сином із пологового будинку не забрав, більш того, довідавшись про інвалідність дитини, він категорично відмовився визнати себе батьком та утримувати сина.

Дізнавшись про це ОСОБА_4 у свідоцтві про народження дитини вказала, що батьком сина ОСОБА_7 є не існуюча особа - ОСОБА_8 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.06.2004 року визначено місце проживання ОСОБА_9 разом із батьком ОСОБА_1 , в одній і тій самій квартирі, але в іншій кімнаті.

У червні 2004 року відповідач переїхав жити до своєї співмешканки ОСОБА_10 .

ОСОБА_4 залишилась з двома дітьми в квартирі батьків ОСОБА_1 . Після того, як відповідач почав виганяти ОСОБА_4 разом із сином-інвалідом із квартири його батьків, у вересні 2005 року ОСОБА_4 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання старшого сина ОСОБА_11 , хоча разом із сином не проживав.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2005 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання батьківства, стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, затверджено мирову угоду у відповідності до якої ОСОБА_1 буде утримувати старшого сина ОСОБА_11 , а ОСОБА_4 буде утримувати сина-інваліда з дитинства ОСОБА_7 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2005 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання батьківства - задоволено.

Визнано, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .

З того моменту як відповідач переїхав жити до іншої жінки (червень 2004 року), відповідач з сином ОСОБА_7 не спілкувався, не цікавився станом його здоров`я, не купував дитині необхідні ліки, не цікавився досягненнями дитини, або його дитячими проблемами, тобто не виконував свої обов`язки, як батька добросовісно та сумлінно.

Посилається на те, що ОСОБА_4 самостійно утримувала дитину-інваліда, придбавала спеціальні продукти харчування, одяг, постійне лікування. У 2010 році старшому сину ОСОБА_11 виповнилося 18 років. Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 з цього часу вже перестав утримувати старшого сина ОСОБА_11 , сина ОСОБА_7 він не утримував, посилаючись на те, що він не зобов`язаний це робити, не приймав його як рідного сина.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про те, що відповідач своїм сином-інвалідом з дитинства не цікавився зовсім, не приймав як сина, не приймав участі у його лікуванні, вихованні та утриманні, жодного разу за все життя не вітав з днем народження, або з іншими святами, повністю залишивши сина без батьківського піклування, переклавши всі обов`язки на матір дитини.

Посилається на те, що у ОСОБА_7 немає нічого спільного з батьком, він ним не цікавиться, не має потреби з ним спілкуватись, не бажає його бачити, відсутній будь-який емоційний зв`язок між батьком та сином. Дитина не знає його як свого батька, немає до нього родинних почуттів.

Навіть коли відповідач приходив в гості до своїх батьків, де проживає син ОСОБА_7 з матір`ю ОСОБА_4 , вони взагалі не спілкувалися, та поводили себе як абсолютні чужі люди. 14.12.2021 року позивачу було зроблено чергову операцію, батько дитини про це навіть і не знав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду 17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині встановлених судом обставин, які не відповідають дійсності.

Посилається на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав оцінку доказів відповідача, визнав певні обставини встановленими без їх жодного дослідження.

Посилається на те, що суд першої інстанції зазначив, що відповідач проживає за адресою АДРЕСА_1 , однак такої адреси не існує і відповідач в дійсності проживає за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду 06 жовтня 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги .

Посилається на те, що підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, не є аморальне життя відповідача, а є свідоме ухилення відповідача протягом 18 років від виконання своїх обов`язків щодо виховання позивача та забезпечення здобуття ним повної загальної середньої освіти.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не обгрунтував, яким саме якнайкращим інтересам позивача буде суперечити рішення суду про позбавлення батьківських прав відповідача.

Посилається на те, що орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації неповно з`ясував обставини, що склались в сім`ї ОСОБА_1 , тому і винесли необгрунтоване та неправомірне рішення щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

28 листопада 2022 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу представника позивача, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

06 грудня 2022 року представник позивачаподав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційні скарги не надходили.

В судовому засіданні відповідач підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника позивача просив відмовити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_2 буде суперечити найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстровану шлюбі з 26.10.1991 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2003 року (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , батьками якого записані - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а.с. 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2005 року визнано батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2005 року затверджено у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання батьківства, стягнення аліментів та зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів мирову угоду по стягненню аліментів (а.с. 14).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 2004 року народження є інвалідом з дитинства (а.с. 13).

Згідно із Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.05.2022 року № 103/2175/41/3 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії № 5 від 11.05.2022 року ), комісією з питань захисту прав дитини перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в грудні 2003 року. ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , дитина інвалід, громадянин ОСОБА_1 відмовився визнавати себе батьком та утримувати сина.

Лише в грудні 2005 року ОСОБА_1 визнав батьківство, та між батьками було складено мирову угоду у відповідності до якої ОСОБА_1 буде утримувати старшого сина ОСОБА_11 , а ОСОБА_1 буде утримувати сина-інваліда з дитинства ОСОБА_7 . З того часу мати ОСОБА_4 самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Батько дитини ОСОБА_1 з сином не проживає, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку неповнолітнього, тобто не виконує свої обов`язки як батька, добросовісно та сумлінно.

ОСОБА_1 на засіданні комісії категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_7 та пояснив, що він бажає брати участь у вихованні та утриманні сина. Батька дитини ОСОБА_1 попереджено про дотримання ним прав дитини та ознайомлено його про відповідальність передбачену законодавством України в разі порушення прав неповнолітнього.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.

Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , так як на даний час недостатньо підстав (а.с. 40-42).

Згідно ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення п. 2 ч.1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

(Постанова ВерховногоСуду від 29.04.2020 року у справі №522/10703/18).

Згідно ст.ст. 11,12 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_2 є передчасним та недоцільним на даний час.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації неповно з`ясував обставини, що склались в сім`ї ОСОБА_1 , тому і винесли необгрунтоване та неправомірне рішення щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, ОСОБА_1 на засіданні комісії категорично заперечував про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_7 та зазначив, що бажає брати участь у вихованні дитини.

В апеляційному суді відповідач пояснив, що на сина має негативний вплив мати, яка настроює сина проти нього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Твердження апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно позивача буде суперечити найкращим інтересам дитини, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що на день ухвалення рішення судом позивач досяг повноліття, а тому на думку колегії суддів не виключається можливість переоцінки позивачем його відношення до батька та їх взаємовідносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Доводи апеляційної скарги відповідача про виключення із рішення суду посилання на те, що « батько дитини ОСОБА_1 з сином не проживає» не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції цитував текст висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації.

Апеляційним судом встановлено, що урезолютивній частині рішення міститься висновок суду першої інстанції щодо місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , однак даний висновок не знайшов підтвердження доказами відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України.

Крім того, місцем реєстрації ОСОБА_1 є кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади та твердження відповідача про проживання за місцем реєстрації не є предметом даного спору.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 знаходиться дача на якій ОСОБА_1 не проживає, оскільки відповідач подарував дачу своєму сину ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування садового будинку від 24 червня 2022 року (а.с.139).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення із резолютивної частини рішення суду висновок суду щодо місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Виключити із резолютивної частини рішення суду висновок щодо місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022року.

Головуючий

Судді