КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/15780/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/11662/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану через представника Бригинець Анюту Анатоліївну, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми вкладу,

в с т а н о в и в :

у квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (змінена назва на АТ КБ «Приватбанк), у якому просив стягнути з відповідача на його користь суму вкладу у розмірі 1 687,44 євро та суми нарахованих відсотків.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02.02.2010 з ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SАМDN7754, згідно п. 1 якого в депозит банку передано грошові кошти у сумі 1687,44 євро, з відсотковою ставкою 13% річних, строком до 02.02.2011. Кожного року даний договір було пролонговано.

18.11.2017 він звернувся до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору, надання виписок по рахунку та повернення грошових коштів (депозиту), з нарахованими відсотками, проте ці кошти повернуто не було.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.05.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SАМDN7754 від 02.02.2010 суму вкладу в розмірі 1 687,44 євро. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не надав належної оцінки доказам, які свідчать про відсутність у них зобов`язань перед позивачем та, що позов заявлено до неналежного відповідача. Позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон». Закон не регламентує чіткої та однозначної форми у якій надається згода кредитора на переведення боргу, а також не передбачає внесення змін до депозитного договору. Банк надав докази розміщення відповідного повідомлення на сайті з встановленням строку для кредиторів до 15.02.2015 для подання письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон». Вважає, що письмова форма договору про переведення боргу від 17.11.2014 дотримана, згода кредиторів на переведення боргу на іншу юридичну особу отримана у спосіб, який не заборонений чинним законодавством, а тому банк не несе відповідальності за невиконання зобов`язань за договором, який є предметом спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2010 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SАМDN7754, згідно п. 1 якого в депозит банку було передано грошові кошти у сумі 1687,44 євро, з відсотковою ставкою 13% річних, строком до 02.02.2011. Кожного року даний договір пролонгувався.

18.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із листом-проханням про розірвання депозитного договору та про виплату грошових коштів за договором, але відповідачем дане звернення залишилося поза увагою.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що банк зобов`язаний повернути вкладнику суму депозитного вкладу, внесеного ним згідно з умовами договорів, а відмова від такого повернення є неправомірною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частини перша, третя статті 1060 ЦК України).

За строковим договором банківського вкладу банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Відповідно до ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідач не заперечував, що зобов`язання за договором банківського вкладу перед позивачем ним не виконані.

Керуючись вимогами вищезазначених норм та з урахуванням встановлених обставин, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти після подачі ним заяви про розірвання договору та повернення коштів суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що грошові кошти, розміщені позивачем на депозитному рахунку підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Договір банківського вкладу укладений у письмовій формі та підписаний сторонами договору. Відтак, за правилами ст. 513, 520, 521 ЦК України заміна боржника у зобов`язанні за договором банківського вкладу проводиться лише за згодою вкладника у тій же формі, в якій укладено договір банківського вкладу.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що законом не визначено форму, в якій оформляється згода на заміну боржника у зобов`язанні суперечать положенням ст. 513, 520, 521 ЦК України.

Позивач не надав письмову згоду на заміну боржника у зобов`язанні, проти чого відповідач не заперечує.

Умовами депозитного договору, укладеного між сторонами також не передбачено можливості переведення боргу на іншу особу.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачем позивача про заміну боржника у депозитному договорі з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» та отримання згоди позивача на заміну боржника.

Відсутність згоди боржника на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для позивача, тобто не відбулося переведення боргу.

Відтак доводи апеляційної краги про те, що банк не є належним відповідачем у даній справі колегія суддів вважає безпідставними.

Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 26.01.2022 у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах.

Отже договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед Селямієвим Сервером з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за депозитним договором № SАМDN7754 від 02.02.2010.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Рішення суду в частині відмови у позові не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не переглядається.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 26.12.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук