05.12.2022 Єдиний унікальний номер 205/7202/22
Номер провадження: 2/205/2996/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» про стягнення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - Позивачі) звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 02.03.2020 року близько 00 год. 55 хв. у м. Маріуполі Донецької області відбулася дорожньо - транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», д/н НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Volksvagen jetta», д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок вказаної ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2107», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув.

03.03.2020 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156, з кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 30.06.2020 року прокуратурою Донецької області було прийнято рішення про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156 від 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 268 КК України, у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_3 .

Позивачі зазначають, що вони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є батьками ОСОБА_5 , який загинув у результаті вказаної ДТП. На момент ДТП цивільно - правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» (далі - ТДВ «СК «КРЕДО»»).

Представник позивачів звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, а саме: по 74 719 грн. 50 коп. на користь позивачів в рахунок відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника. Однак, листом від 26.05.2022 року страховик відмовив у виплаті вищевказаних сум.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачі звертаються до суду із даним позовом та просять суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» на їх, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , користь по 74 719 грн. 50 коп. на кожного в рахунок відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника та вирішити питання про стягнення судових витрат.

Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог посилався на ті обставини, що ТДВ «СК «КРЕДО»» повідомило представника позивачів про необхідність надання додаткових документів, які б дозволяли встановити обставину перебування позивачів на утриманні загиблого. Зокрема, документів, що підтверджують розмір пенсії позивачів, та документів про те, що потерпіла особа - син позивачів був працевлаштований.

У зв`язку із ненаданням таких письмових підтверджень вказаних обставин, страховик був позбавлений перевірити та встановити факт перебування позивачів на утриманні померлої особи, у зв`язку із чим був вимушений відмовити у здійснені страхової виплати. Відтак сторона відповідача просить суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивачів підтримав позов у його повному обсязі, та просив суд його задовольнити з мотивів, що у ньому викладені, а розгляд справи здійснити за його відсутності про що подав суду відповідну заяву.

Представник відповідача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі з наведених у відзиві підстав, а у разі задоволення позовних вимог позивачів про стягнення з ТДВ «СК «КРЕДО» витрати на правничу допомогу, просить зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката до 1 000 грн. 00 коп.

Суд зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що представники сторін надали свої пояснення по суті спору, всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання до суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення за відсутності вказаних представників.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про наступне.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 02.03.2020 року близько 00 год. 55 хв. в м. Маріуполі Донецької області відбулася дорожньо - транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», д/н НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Volksvagen jetta», д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 .

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок вказаної ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2107», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих тілесних ушкоджень загинув.

Судом також встановлено, що за фактом скоєння вказаної ДТП та загибелі ОСОБА_5 слідчим СУ ГУНП в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 0000156 від 03.03.2020 року із попередньою правовою кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, які спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження).

Матеріалами справи також підтверджено, що 30.06.2020 року прокуратурою Донецької області було прийнято рішення про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156 від 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 268 КК України, у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_3 .

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_5 та пенсіонером за віком, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим 30.07.1987 року та пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 , виданим 06.02.2019 року. Судовим розглядом також встановлено, що ОСОБА_2 є батьком загиблого ОСОБА_5 та пенсіонером по інвалідності (2 група), що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим 30.07.1987 року та пенсійним посвідченням № НОМЕР_5 , виданим 13.03.2008 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що згідно довідки № 11-13.07-2263 від 23.12.2021 року та довідки № 11-13.07-2265 від 23.12.2021 року загиблий ОСОБА_5 був зареєстрований за місцем проживання разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» та ОСОБА_3 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 1615481.

Також судом встановлено, що 29.12.2021 року представник позивачів звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, що пов`язане із втратою годувальника (для батьків).

Матеріалами справи підтверджено, що ТДВ «СК «КРЕДО»» листом від 26.05.2022 року за № 1723 відмовило у виплаті страхового відшкодування позивачам, пов`язаного із втратою годувальника (для батьків), оскільки заявниками не було надано до страхової компанії відповідних документів, а саме, документів, що підтверджують знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утриманні ОСОБА_5 .

Оскільки позивач вважає, що страховик не виконав свій обов`язок щодо виплати страхового відшкодування у вигляді витрат у зв`язку із втратою годувальника, а у свою чергу страховик вважає дії щодо не виплати такого відшкодування правомірними, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно частини першої статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена законодавча норма за способом викладення її змісту є відсилочною, тобто такою, що містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Згідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: 1) непрацездатність батьків; 2) потреба таких батьків у матеріальній допомозі. При цьому, вказана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Згідно з роз`ясненнями, наведених у п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті.

Зокрема, у разі смерті потерпілого, який був застрахований, право на одержання страхових виплат на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мають: жінки, які досягли 55 років, і чоловіки - 60 років, якщо вони не працюють. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

З вищенаведеного вбачається, що для визнання батьків, які є пенсіонерами, такими, що мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивачів), яка припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

Тобто в даному випадку основним елементом вимоги відшкодування шкоди є доведення факту перебування особи на утриманні померлого та доведення обставини, що допомога, яка надавалася, була для заявника постійним та основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку сторона позивачів, стверджуючи про наявність у неї права на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, посилалась на досягнення позивачами пенсійного віку та обставину перебування їх на утриманні померлого сина.

Дійсно судом встановлено, що позивачі на момент вищевказаної ДТП отримували пенсію за віком, тобто були непрацездатними.

Разом із цим, обставина утримання померлим позивачів, як своїх непрацездатних батьків, має бути однозначною і доведеною, а не суто декларативною за своїм характером. В даному випадку з наданих стороною позивача доказів неможливо зробити однозначний висновок про потребу позивачів у матеріальній допомозі або про те, що за життя син їм таку допомогу надавав, і ця допомога була постійним і основним джерелом існування позивачів з огляду на їх матеріальний стан. Так, з боку сторони позивачів не подано суду будь-яких достатніх, допустимих та належних доказів, що підтверджували б як розмір пенсії на кожного із позивачів, так і розмір доходу померлого та безпосередньо обставину надання ним матеріальної допомоги за його життя своїм батькам.

Також матеріали даної цивільної справи не містять письмових доказів на підтвердження звернень позивача до органів Пенсійного фонду України та інших органів соціального захисту з приводу призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Звертаючись до суду, позивачі у позовній заяві виклали обставини, якими обґрунтовують свої вимоги, зазначили докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляли клопотання про вжиття заходів забезпечення додаткових доказів, окрім тих, що були витребувані судом.

Також у своїй заяві до суду представник позивачів просив розглянути справу у його відсутність. Отже, в даному випадку позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19.

Таким чином, суд не знаходить правових підстав для ухвалення рішення про стягнення страхового відшкодування, у зв`язку із чим відмовляє в задоволені позову у його повному обсязі через недоведеність стороною позивачів обставини перебування їх на утриманні померлого сина.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Однак, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави.

Також частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, що судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу слід покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1200 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 3, 10-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» (місце знаходження: 69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 34, ) про стягнення страхового відшкодування - відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави.

3. Судові витрати по справі у вигляди витрат на професійну правничу допомогу віднести на рахунок позивачів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан