У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Соколовській А.А.,

за участі скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа Державне підприємство «УКРНДПІХАРЧОПРОМ», -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла зазначена скарга, яка обґрунтовується тим, що 18.05.2015 року Солом`янським районним судом м. Києва було видано судовий наказ, постановлений 17.03.2015 року у справі № 760/3634/15-ц, відповідно до якого з Державного підприємства Український науково-дослідний і проектний інститут харчової промисловості «Укрндпіхарчопром» стягнуто на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у сумі 9 733,13 грн.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві Савчука К.П. від 30.05.2018 року відкрито виконавче провадження № 56494898 з примусового виконання судового наказу. 20.12.2018 року цим же виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року, залишеною в силі постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2019 року, було скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувану.

За заявою стягувача від 04.12.2019 року було поновлено виконавче провадження. Проте, які виконавчі дії були проведено, державний виконавець стягувача не повідомив, постанову про поновлення виконавчого провадження не надсилав. Натомість, замість вжиття всіх необхідних заходів для дійсного і повного виконання судового рішення, старшим державним виконавцем Савчуком К.П. було винесено та надіслано постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Заявник вважає, що вказана постанова винесена всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки Закон, на який посилається державний виконавець набрав чинності лише 20.10.2019 року, а судове рішення щодо бездіяльності з виконання якого подана чергова скарга, набрало законної сили 18.05.2015 року, а, отже, згідно з принципом, закріпленим у ст. 58 Конституції України, вказаний закон у цьому випадку не повинен був застосовуватися, оскільки це порушує основоположний принцип правової визначеності незворотність дій законів у часі.

Враховуючи викладене, просить:

1. визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.06.2020 року за виконавчим провадженням № 56494898, винесену старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві Савчуком К.П.

2. зобов`язали старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві Савчука К.П. продовжити виконавче провадження №56494898.

3. зобов`язати керівника Шевченківського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувану коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомній в установленому порядку стягувача.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.11.2021 року скаргу повернуто заявнику.

Постановою Київського апеляційного суду від 04.08.2022 року ухвалу від 05.11.2021 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2022 року скаргу залишено без руху. 12.09.2022 року на виконанням вимог ухвали подано заяву з додатками.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2022 року частково задоволено клопотання заявника про витребування доказів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2022 року відмовлено в клопотанні заявника про об`єднання справ в одне провадження..

У судовому засіданні заявник підтримав подану скаргу та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання, призначене на 06.12.2022 року, як і в попередні, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в порядку, визначеному процесуальним законом.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м.Києва ГТ УЮ у м. Києві Савчука К.П. від 30.05.2018 року відкрито виконавче провадження № 56494898 з примусового виконання судового наказу № 760/3634/15-ц, постановленого 18.05.2015 року Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення з ДП «УКРНДПІХАРЧОПРОМ» на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 9733,13 грн.

Старшим державним виконавцем постановою від 20.12.2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року (справа № 760/2745/19), скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 20.12.2018 року.

09.12.2019 року постановою старшого державного виконавця виконавче провадження № 56494898 було відновлено.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 09.12.2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

За положенням п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

У оскаржуваній постанові зазначено, що відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації»(№ 145-ІХ від 02.10.2019 року, набрав чинності 20.10.2019 року) забороняється звернення стягнення та накладення арешту на майно відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Згідно з Додатком 1 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» - ДП «Український державний інститут по проектуванню підприємств харчової промисловості» було включено до переліків, затверджених цим Законом.

Скаржник вважає вказану постанову такою, що винесена всупереч вимогам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню, оскільки старшим державним виконавцем Савчуком К.П. до судового рішення, яке виконується у примусовому порядку, застосовано норму, яку застосовувати не можна через незворотність дій закону у часі, а вичерпні заходи примусового виконання судового рішення виконавцем застосовані не були.

Обґрунтовуючи свою позицію, скаржник посилається на норми законодавства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, за правилами ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рн/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції У крайні, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Верховний Суд України у рішенні від 22.02.2017 у справі № 592/1809/15-ц, з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рн/99, у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), прийшов до висновку, що ч.1 ст.58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 цього Закону закріплює засади виконавчого провадження, такі як: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Разом з тим, у вказаній вище ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва 12.06.2019 року по справі № 760/2745/19, яка міститься в загальному доступі в Єдиному державному реєстру судових рішень, суд прийшов до висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу постановою від 20.12.2018 року не відповідало положенням Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, державним виконавцем всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не вжито всіх передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За твердженнями заявника, після відновлення 09.12.2019 року виконавчого провадження жодних заходів, зокрема, виконання вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», державним виконавцем також вчинено не було, а лише 01.06.2020 року повернуто виконавчий документ стягувачу.

Так, згідно положень ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі, якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У відповідності з п. 2 ч. п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

За положеннями ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12).

За приписами ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Особою, дії якої оскажуються, а також заінтере6сованою особою - боржником, який є державним підприємством, жодних заперечень чи спростувань на доводи заявника надано не було.

Крім того, суд звертає увагу, що Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (№ 847-XIV) втратив чинність 20.10.2019 року на підставі прийняття 20.10.2019 року Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (№ 145-IX від 02.10.2019 року), і саме Законом № 145-IX, який в силу п. 1 Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності 20.10.2019 року, встановлена заборона про яку вказує у оскаржуваній постанові старший державний виконавець (п. 3 Прикінцевих та перехідних положень), трирічний строк якої завершився 20.10.2022 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Савчука К.П. щодо повернення стягувачу виконавчого документа - судового наказу № 760/3634/15-ц, та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.06.2020 року за виконавчим провадженням № 56494898, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, інші вимоги заявника задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Як роз`яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14, у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

З огляду на викладене, скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 263-264, 268, 447-451 ЦПК, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа Державне підприємство «УКРНДПІХАРЧОПРОМ», задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савчука К.П. щодо повернення стягувачу виконавчого документа - судового наказу № 760/3634/15-ц, виданого 17 березня 2015 року Солом`янським районним судом м. Києва, та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.06.2020 року за виконавчим провадженням № 56494898.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 12 грудня 2022 року.

Суддя: