ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Суми

Справа №576/973/22

Номер провадження 22-ц/816/1148/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2022 року в складі судді Колодяжного А.О., постановленого в м. Глухів,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у червні 2022 року, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк), просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 5716 грн. 93 коп. за кредитним договором б/н від 25 травня 2017 року, а також просило вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що між ПриватБанком та ОСОБА_3 був укладений договір про надання банківських послуг № б/н від 25 травня 2017 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що може бути змінений ПриватБанком. Підписанням анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач підтвердив той факт, що він повністю проінформований про умови кредитування. У зв`язку з порушенням ОСОБА_3 зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, ПриватБанк має право вимагати повернення всієї суми кредиту або її частини. Станом на 25 травня 2017 року заборгованість склала 5716 грн. 93 коп., яка складається з тіла кредиту. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а його спадкоємцем є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 12.05.2021 року банком було направлено до Глухівської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора. 27.05.2021 року банком отримана відповідь про те, що спадкоємці померлого позичальника за прийняттям спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Разом з тим, відповідачі не подавали до нотаріуса заяв про відмову від прийняття спадщини. 02.09.2021 року банком направлено до спадкоємців претензію, але останні не вчинили дій по погашенню заборгованості.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_3 ніхто не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і відповідно нікому й не видавалось свідоцтво про право на спадщину. Крім того, саме на позивача покладено обов`язок доказування факту наявності у померлого майна, що могло б бути успадковане відповідачами, однак позивач жодних доказів з цього приводу не надав, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи скарги мотивує тим, що спадкоємцями, які постійно проживали разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі. Факт їх проживання разом з померлим боржником на час відкриття спадщини знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, відповідачі є спадкоємцями першої черги. Оскільки відповідачі не відмовилися від прийняття спадщини у встановлений законом строк, вони є такими, що прийняли спадщину. Вказує, що обов`язок доведення обсягу і вартості успадкованого майна належить до обов`язку саме спадкоємця який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Вказує, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця самого права на спадщину.

Від відповідачів відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Сторони до суду не прибули, від представника банку надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 24 травня 2017 року ОСОБА_3 підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 18), в якій дав згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ОСОБА_3 та банком договір про надання банківських послуг. Своїм підписом ОСОБА_3 засвідчив, що він ознайомлений з договором про надання банківських послуг до його укладенням, згоден з його умовами та погодився отримати примірник договору про надання банківських послуг шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Він також зобов`язався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг та регулярно самостійно ознайомлюватися з їхніми змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Своїм підписом на анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_3 підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання послуг і накопичення Копілка та погодився на оформлення даної послуги. Крім того, дав дозвіл на обробку банком всіх його персональних даних з метою та на умовах, встановлених у договорі про надання банківських послуг. Засвідчив, що повідомлений про свої права, пов`язані із зберіганням та обробкою його персональних даних, визначених чинним законодавством, про мету збору та осіб, яким передаються його персональні дані. Він також вказав, що не планує здійснення угод за дорученням третіх осіб і в інтересах третіх осіб, а можливість вирішального впливу з боку інших осіб на проведення ним фінансових операцій відсутня. У разі появи такої особи зобов`язався повідомити про це банк.

В свою чергу умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені і зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування ним отримані.

У заяві вказав, що він є пенсіонером, одружений із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначив адресу реєстрації АДРЕСА_1 , володіє нерухомістю за адресою проживання на праві спільної власності. Має сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно кредитної справи, а саме, даних ксерокопії паспорту померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , він був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 2011 року, а відповідачі: син ОСОБА_1 зареєстрований з 04.03.2011 за адресою: АДРЕСА_1 , а дружина ОСОБА_2 за тією ж адресою.

Надані банком Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з умов та правил надання банківських послуг без дати та номеру ОСОБА_3 не підписувалися.

02.04.2017р. банком була видана кредитна банківська картка за№ НОМЕР_1 із терміном дії до 03/21.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.78). Долучена до позовної заяви ксерокопія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , видана 17.06.2020року.

Банк, як кредитор померлого ОСОБА_3 , здійснив 23.04.2021 реєстрацію своєї претензії адресовану до Глухівської районної державної нотаріальної контори, яку направив поштою тільки 12.05.2021 року і яка отримана адресатом та 18.05.2021 на підставі звернення банку нотаріусом була заведена спадкова справа, проте свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 не видавалося (а.с.79 81).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 , відомості про реєстрацію за ним речового права на нерухоме майно відсутні.

02.09.2021 року банком на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було направлено листи претензію датовані від 04.08.2021 року, де вказали, що на теперішній час стало відомо про смерть ОСОБА_3 16.06.2020 і просили повернути заборгованість, яка виникла на час його смерті в сумі 5716,93 грн.

Дати або обставини, за яких банку стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_3 , ні в претензії до нотаріальної контори, ні в листах-претензіях до відповідачів, відсутня інформація.

Відповідно до інформації сектору ведення реєстру територіальної громади від 25.07.2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 101 102).

З наданого позивачем до суду рахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 травня 2017 року вбачається, що станом на 04.01.2022 року заборгованість відповідачів склала 5716 грн. 93 коп., що складається з тіла кредиту (а.с. 8-12 (зворотна сторінка).

За даними виписки з банківського рахунку б/н за період з 02.04.2017 по 05.01.2022 остання дата внесення на рахунок банку грошової суми у розмірі 200грн. відбулась 22.10.2020 року( а.с. 13-16).

Отже після смерті позивальника 16.06.2020 погашення банківського кредиту відбувалось.

Згідно довідки банку з 02.04.2017 по 22.06.2020 відбувалася зміна кредитного ліміту

( а.с.17)

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України (в редакції на день смерті ОСОБА_3 ) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами встановленими ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на викладені вище правові норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що банком було своєчасно заявлено кредиторська вимога до спадкоємців ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які постійно проживаючи на день смерті ОСОБА_3 і тому в силу ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки умовами укладеного кредитного договору з померлим ОСОБА_3 не було визначено строків повернення кредиту, а тому відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк мав право пред`явити свою вимогу до спадкоємців, дізнавшись у квітні 2021 року про смерть ОСОБА_3 , які прийняли спадщину.

Колегія суддів визнає помилковим висновки суду за яких відмовлено у задоволені позову, що на позивача покладено обов`язок довести наявність спадкового майна, бо такий висновок не відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року, у справі № 592/8674/20.

Як зазначив суд касаційної інстанції у своїй постанові від 22.06.2022, одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявності спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Так, при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21).

В порушення норми ст. 264 ЦПК України при ухвалені свого рішення суд першої інстанції не в повнійз`ясував питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає ст. 263 цього Кодексу.

Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Проаналізувавши вищевикладені норми матеріального права, колегія суддів погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі відносно того, що обов`язок доведення обсягу успадкованого майна та його вартості покладається саме відповідачів, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Проте, на позивача, як кредитора покладається обов`язок доказування обставин щодо наявності заборгованості боржника та її розміру на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника та дотримання строку пред`явлення вимоги до спадкоємців.

Проаналізувавши надані позивачем докази з приводу наявної у спадкодавця ОСОБА_3 заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором № б/н від 24 травня 2017 року, укладеним шляхом підписання анкети заяви, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює фінансова установа, в даному випадку ПриватБанк.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно зі статтями 610 , 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, проценти за користування позиченими коштами та неустойка за своєю правовою природою поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 24 травня 2017 року процентна ставка не зазначена, наданий банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ОСОБА_3 не підписаний.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в анкеті-заяві також відсутні і умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також умови стосовно розміру та порядку сплати відсотків за користування кредитом.

В обґрунтування заявленої заборгованості ПриватБанк зазначав, що підпис ОСОБА_3 в анкеті-заяві про приєднання свідчить про факт його ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківський послуг, а також Тарифами банку.

На підтвердження цих вимог позивач надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з архіву Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку без дати та номеру, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, та в яких визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та витяг з Умов розумів ОСОБА_3 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення ПриватБанку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

За змістом вказаної норми договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим ПриватБанком в період з часу виникнення спірних правовідносин (24 травня 2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 червня 2022 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_3 . Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до кредитного договору.

Надані позивачем витяги з Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанком, з огляду на їх мінливий характер, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, не можуть свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вищевикладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Також, Велика Палата у вказаній постанові зробила наступний правовий висновок: витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

До того ж, укладений між сторонами кредитний договір від 24 травня 2017 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

До цього необхідно зазначити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, при укладенні договору з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не дотримався вимог добросовісності, розумності і справедливості та переклав на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Дослідивши надані позивачем розрахунки заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № б/н від 24.05.2017 року станом на 30.06.2019 року, 30.06.2020 року, 04.01.2022 року, колегія суддів дійшла наступного висновку:

За період з 24.05.2017 року по 30.06.2019 року ОСОБА_3 було використано 11946 грн. 90 коп. За період з 01.07.2019 по 30.06.2020 року 2617 грн. 06 коп. Всього за період з 24.05.2017 року по 30.06.2020 року ОСОБА_3 було використано кредитних коштів в сумі 14563 грн. 96 коп.

Разом з тим, із вказаних розрахунків вбачається, що в період з 24.05.2017 року по 30.06.2019 року ОСОБА_3 було сплачено суму за кредитом в розмірі 13678 грн. 83 коп. За період з 01.07.2019 по 30.06.2020 року 5091 грн. 83 коп. Крім того, з наданого відповідачем розрахунку заборгованості станом на 04.01.2022 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості 29.09.2020 року було сплачено 11 грн. 39 коп., а 22.10.2020 року 200 грн. Загальна сума сплачених грошових коштів за період з 24.05.2017 року по 04.01.2022 року склала 18982 грн. 05 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 було погашено заборгованість в повному обсязі, а наданий банком розрахунок не доводить наявності перед ним заборгованості з боку спадкодавця ОСОБА_3 .

На підставі вище викладеного та приписів статей 11-13 ЦПК України, керуючись принципами пропорційності - завдання цивільного судочинства; диспозитивності - межи розгляду заявлених вимог; змагальності кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; апеляційний суд визнає заявлені позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.05.2017 року необґрунтованим і такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд першої інстанції не дослідив обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та помилково переклав на нього тягар щодо доведення наявності спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , що могло б бути успадковане відповідачами.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, із зазначенням, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню за викладених в даній постанові підстав.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі ч.ч.9,13 ст. 141 ЦПК України колегія суддів витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладає на банк.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності справа згідно п. п.1,2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2022 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.05.2017 року, викладених у постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2022 року

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко