Справа № 405/5636/20
Провадження №2/405/866/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2022 року. Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Гаврилюк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №405/5636/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 12.05.2010 року в розмірі 134 316 грн. 42 коп., зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 12.05.2010 року. При цьому, при укладенні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були наданій їй для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Крім того, зазначив, що 25.03.2011 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій відповідач власним підписом підтвердила, що «З фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена». Банком на підставі Договору надання банківських послуг відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та видано кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.2.3, п.2.1.2.4 Договору, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку.

Зазначив, що свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, відповідно до умов Договору, а саме: щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором.

У порушення умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2020 року заборгованість за кредитним договором становить 2 219 147 грн. 59 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 887 грн. 80 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 2 188 888 грн. 64 коп. та заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 6 371 грн. 15 коп. Крім того, позивач вказав, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, та кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 134 316 грн. 42 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 887 грн. 80 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 12.05.2010 року по 31.08.2016 року в розмірі 110 428 грн. 62 коп.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику в судове засідання учасників справи. Надано сторонам термін для подання заяв по суті справи.

Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» подано клопотання, яке зареєстроване судом 17 вересня 2020 року про розгляд справи за відсутності представника позивача та підтримання позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду заяву, яка зареєстрована судом 28.02.2022 року за вх. № 4551 про розгляд справи без її участі. Просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, клопотань про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи до суду не надходили.

Окрім того, відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, який зареєстрований судом 29 січня 2021 року за вх. № 2176, за яким позовні вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» не визнала, просила відмовити позивачу в задоволенні позову, зважаючи на те, що 05 серпня 2011 року їй (відповідачу) була переоформлена картка та встановлено кредитний ліміт у сумі 25 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданому Банком, з вересня 2011 року вона перестала вносити платежі на кредитну картку від 12 травня 2010 року. Вважає, що позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» подана поза межами строків позовної давності про стягнення кредитної заборгованості, тому при розгляді справи просила застосувати строки позовної давності. Крім того, вказала, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року у справі №405/2199/16-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог Банку до неї (відповідача) про той самий предмет і з тих самих підстав. Постановою Верховного суду № 61-324 св 18 від 23 січня 2018 року зазначене рішення Ленінського районного суду м. Кіровоград від 21.06.2016 року, - залишено без змін.

Представником позивача АТ КБ «ПриватБанк`Меркуловою В.В. (діє на підставі довіреності №2982-К-Н-О від 30.07.2020 року) подана відповідь на відзив, яка зареєстрована судом 22.02.2021 року за вх. № 4540, за якою зазначено, що у березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровоград від 21.06.2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2016 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено. Постановою Верховного Суду від 23.01.2018 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року залишено в силі. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу вже прийнятого рішення суду. Таким чином, винесення Постанови Верховного Суду не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Крім того, вказав, що заборгованість відмінна від тієї, що була раніше. Таким чином, раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Щодо строку позовної давності позивач вказав, що відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій сторони картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 06/2017. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 15 вересня 2020 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Крім того, позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог, яка зареєстрована судом 01 березня 2021 року, за якою позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 12 травня 2010 року в розмірі 77 548 грн. 07 коп., з якої заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 23 887 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 53 660 грн. 27 коп.

З огляду на зазначене вище, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 12 травня 2010 року в розмірі 77 548 грн. 07 коп., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору.

Зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, враховуючи подані учасниками справи заяви по суті справи (відзив на позовну заяву та відповідь на відзив), оцінивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 травня 2010 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 8 000 грн. на платіжну картку кредитку «Універсальна» на 12 місяців, з умовою сплати процентів за користування кредитом у розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 днів у році.

05 серпня 2011 року ОСОБА_1 була переоформлена картка на престижну карту «Gold», відповідно до тарифів якої відповідач отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом.

Зазначені обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 червня 2016 року (справа №405/2199/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 12 травня 2010 року), яке постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року залишено без змін, та яким (рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда) в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено в зв`язку зі строком позовної давності.

Крім того, зазначеними судовими рішеннями також встановлено, що ОСОБА_1 з вересня 2011 року перестала вносити платежі на кредитну картку від 12 травня 2010 року, та станом на 31 січня 2016 року утворилася заборгованість перед банком в розмірі 86 836 грн. 80 коп., з яких: заборгованість за кредитом 23 887 грн. 80 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 56 239 грн. 57 коп., заборгованість за пенею та комісією 2 098 грн. 15 коп., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) і 4 111 грн. 28 коп. (процентна складова).

Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підставу позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

В свою чергу, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги у даній справі, позивач АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 12.05.2010 року, на підставі чого між сторонами у відповідності до вимог ст.634 ЦК України було укладено Договір про надання банківських послуг, на підставі якого Банком відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом та видано кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000 грн. Свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг Банк виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У порушення умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2020 року заборгованість за кредитним договором становить 2 219 147 грн. 59 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 887 грн. 80 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 2 188 888 грн. 64 коп. та заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 6 371 грн. 15 коп.

За пред`явленим позовом позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання банківських послуг від 12.05.2010 року в розмірі 134 316 грн. 42 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 887 грн. 80 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 12.05.2010 року по 31.08.2016 року в розмірі 110 428 грн. 62 коп., та в подальшому, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання банківських послуг від 12.05.2010 року в розмірі 77 548, 07 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 23 887 грн. 80 коп. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 53 660 грн. 27 коп.

Крім того, позивачем до позовної заяви в якості доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, надано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 12.05.2010 року станом на 30.06.2020 року, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, який не містить підпису відповідача ОСОБА_1 , Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 12.05.2010 року за підписом ОСОБА_1 , довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», виписку за договором б/н за період з 05.08.2011 року по 29.02.2020 року станом на 29.07.2020 року (клієнт ОСОБА_1 ), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 та довідку про надання кредитних карток.

При цьому, як вбачається з Довідки про видані кредитні картки відповідачу ОСОБА_1 . Банком були надані наступні кредитні картки: 22.12.2005 року № НОМЕР_1 терміном дії до 12/12; 05.08.2011 року № НОМЕР_2 терміном дії до 08/13; 22.05.2013 року № НОМЕР_3 терміном дії до 05/15; 10.06.2013 року № НОМЕР_4 терміном дії 06/15; 22.05.2013 року № НОМЕР_5 терміном дії до 03/17; 23.12.2013 року № НОМЕР_6 терміном дії до 06/17 року.

Крім того, з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 22.12.2005 року, 05.08.2011 року Банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 13 000 грн., та в подальшому Банком кредитний ліміт був збільшений, а саме: 05.10.2011 року до 16 000 грн., 22.05.2013 року до 25 000 грн., в подальшому кредитний ліміт був зменшений Банком, а саме: 18.04.2014 року, 05.05.2014 року до 23 890 грн., 09.01.2020 року до 0,00 грн.

Таким чином, кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, якій суд повинен надати належну оцінку.

Крім того, щодо зазначених вище обставин, судом відзначається, що в межах даної цивільної справи, заявлених позивачем предмету та підстав позову, між сторонами виник спір щодо неналежного виконання відповідачем умов договору про надання банківських послуг від 12.05.2010 рокута предметом пред`явленого позивачем позову до відповідача ОСОБА_1 є стягнення заборгованості за зазначеним Договором в розмірі 77 548 грн. 07 коп.

При цьому, судом відзначається, що за положеннями ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 1, 2, 4 ст.77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Суд зауважує, що при розгляді справи суд виходить лише з заявлених позовних вимог, з обґрунтувань, викладених у позовній заяві, і з наданих учасниками справи доказів, що відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Тим самим, у даній справі доведення наявності заборгованості у відповідача за договором про надання банківських послуг від 12.05.2010 року є обов`язком позивача, і саме позивач повинен довести суду обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості та їх розмір.

Поряд з цим, суд зауважує, що заявлений у даній справі позивачем до стягнення розмір заборгованості за тілом кредиту в розмірі 23 887 грн. 80 коп., фактично вже заявлявся позивачем у справі №405/2199/16-ц, за наслідками розгляду якої позивачу було відмовлено в позові, при цьому, неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення, більш того, позивачем в позові не зазначено та не доведено, з наданням суду належних доказів, що це інша заборгованість за тілом кредиту, а так само, не доведено, що Банк надавав у розпорядження відповідача за договором про надання банківських послуг від 12.05.2010 року додаткові кредитні кошти та встановлював/змінював новий розмір кредитного ліміту, а також не доведено, що відповідач, після звернення банку з позовом до суду, продовжила користуватись кредитними коштами.

З аналогічних підстав, заявляючи в позовній заяві до стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 110 428 грн. 62 коп. за період з 12.05.2010 року по 31.08.2016 року, та в подальшому, зменшивши розмір заборгованості по процентам до 53 660 грн. 27 коп., не змінюючи при цьому період, за який стягується заборгованість за процентами, позивачем в підставах позову жодним чином не обґрунтовується правове обгрунтування розрахунку відсотків, крім того, не доведено суду, шляхом подання належних доказів, що зазначені відсотки, нараховані позивачем після винесення попереднього рішення суду.

Крім того, в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами визначено позивачем за базовою процентною ставкою 30 % на рік (за період з 05.08.2011 року до 31.03.2013 року), 27, 60% на рік (до 01.09.2014 року), 32, 40% на рік (до 01.04.2015 року), 42, 00 % на рік (до 30.06.2020 року), в той же час, правове обгрунтування розрахунку різних сум відсоткової ставки (27,60%, 30,00%, 32,40%, 42,00%) за період з 05.08.2011 року по 30.06.2020 року, позивачем в підставах позову жодним чином не обґрунтовуються.

З огляду на зазначене, суд зазначає, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 за договором про надання банівських послуг від 12.05.2010 року, - матеріали справи не містять.

При цьому, суд зауважує, що частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Поряд з цим, принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності, який знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, в свою чергу, тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду ґрунтується на досліджених судом наявних у справі доказах.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Щодо заявлення відповідачем ОСОБА_1 про застосування позовної давності судом відзначається, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.Також норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З позовом до суду позивач звернувся 15 вересня 2020 року, з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж було здійснено 05.04.2014 року на суму 300 грн., та, при цьому, доказів поважності причин пропущення позовної давності позивачем не надано, клопотань про поновлення позовної давності до суду не заявляв. Більш того, в змісті позовної заяви про стягнення заборгованості позивач не зазначив, з якого часу відповідач не виконувала прийняті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

В свою чергу, як роз`яснив в п.11 Постанови «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 Пленум Верховного Суду України, - встановивши, що строк для звернення з заявою пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 за договором про надання банківських послуг від 12.05.2010 року в розмірі 77 548 грн. 07 коп., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредитом в розмірі 23 887 грн. 80 коп. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 53 660 грн. 27 коп., з підстав їх недоведеності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позову позивачу було відмовлено, судом не вбачається підстав для стягнення з відповідача сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду судового збору, на підставі чого понесені позивачем витрати по справі слід залишити по фактично понесеним позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 76, 77-81, 141, 263-265, 353 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором б/н від 12.05.2010 року в розмірі 77 548,07 грн., - залишити без задоволення.

Судові витрати по справі, понесені позивачем, - залишити по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова