Справа № 177/789/21
Провадження № 2/177/63/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 грудня 2022 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Строгової Г. Г.

за участі:

секретаря судового засідання Сотнікової А.І.

позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, яку уточнив та в обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що він з липня 2015 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем. Спочатку вони проживали в квартирі АДРЕСА_1 .

21.03.2019 він та відповідач за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 280,6 кв.м., житловою площею 135,9 кв.м., з господарськими побудовами: гараж Ю, сарай В, вбиральня Г, літній душ Д, навіс Ж, водоколонка І, вимощення II, басейн III, огорожа 1-7. Також ними були придбані земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25 га., кадастровий номер :08:001:0259, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 122188400:08:001:0260 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Згідно договорів купівлі-продажу зазначені об`єкти нерухомості були зареєстровані за відповідачем ОСОБА_6 .

Вказує, що проживаючи однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, вони сумісно проживали, вели спільний бюджет, спільно відпочивали.

Також, вказує, що 25.07.2017 року відповідач взяла у нього 8000 доларів США для придбання автомобіля, про що надала йому розписку, в якій вказала, що на цей час вона проживає з ним в цивільному шлюбі. 21.03.2019 року відповідач надала йому розписку, в якій вказала, що проживаючи з ним в цивільному шлюбі взяла 10000 доларів США на придбання будинку по АДРЕСА_2 .

Зазначає, що на теперішній час у нього з відповідачкою виник спір, щодо поділу майна, були замінені замки в будинку, його до будинку не пускають, мотивуючи тим, що в праві власності не зазначене його прізвище, а тому він не є власником будинку та земельних ділянок. Вказує, що фактично сумісне господарство припинилося наприкінці травня 2021 року.

Крім того, вказував, що 16.06.2021 року, суд задовольнив його заяву про забезпечення позову, оскільки були ризики, що позивач розпорядиться спірним майном - будинком АДРЕСА_2 та заборонив відчуження житлового будинку. Вказана ухвала була направлена для негайного виконання до Відділу з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно Криворізької районної державної адміністрації, де була зареєстрована 21.06.2021 року однак негайного не була виконана.

Зазначає, що коли він подав позовну заяву до суду, то повідомив про це відповідача, а також пояснив їй, що предметом спору є будинок, який був набутий за спільні кошти. Відповідач ОСОБА_5 достовірно знала про спір, що предметом спору є будинок, однак з метою позбавити його частини будинку 22.06.2021 року подарувала будинок АДРЕСА_2 , своїй матері ОСОБА_3 , також подарувала земельну ділянку прощею, 0,1 га за цією адресою. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенко О.Я..

Вказує, що відповідач ОСОБА_5 достовірно знала що в суді відкрите провадження, щодо визнання 1/2 частини будинку його власністю, знала, що спір стосується будинку, однак вчиняючи безоплатну передачу будинку, передала його за договором дарування своїй матері, чим порушила його права, вчинила правочин з метою уникнення рішення суду, а також вчинила правочин без наміру створення правових наслідків, оскільки шукає покупців на будинок та не від свого імені, а вже від імені матері має намір продати будинок, а грошові кошти залишити собі.

Просить суд, встановити факт, що він, ОСОБА_1 , сумісно проживав з відповідачем ОСОБА_5 однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі, починаючи з липня 2015 року по червень 2021 року та визнати житловий будинок АДРЕСА_2 , до складу якого входить: житловий будинок А-1, загальною площею 280,6 кв.м, житловою площею 135,9 кв.м, гараж Б, сарай В, вбиральня Г, літній душ Д, навіс Ж, водоколонка І, вимощення ІІ, басейн ІІІ, огорожа 1-7; земельну ділянку, площею 0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:001:0259, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,1 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського господарства, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:001:0260, які набуті на ім`я відповідача за договорами купівлі-продажу - спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з рівними частками по 1/2 частині кожному, а також, визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, земельної ділянки площею 0,1 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського господарства, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , укладений 22.06.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О.І., зареєстрований в реєстрі за №1872. Стягнути з відповідача ОСОБА_5 на його користь понесені ним судові витрати.

Ухвалою судді від 16 червня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, та за заявою позивача в порядку підготовки справи до судового розгляду у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Пахомової Н.І. витребувані докази на підтвердження викладених в позові обставин (а.с. 73 Том 1).

Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_3 та прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору дарування (а.с. 146 Том 1).

27 серпня 2021 року представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 надав відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказав, що відповідач ОСОБА_5 повністю заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставним, необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, щодо факту проживання однією сім`єю не перебуваючи у шлюбі, вказував, що у період, вказаний у позовній заяві, а саме з липня 2015 року по червень 2021 року ОСОБА_5 була не заміжня, у фактичних шлюбних стосунках ні з ким не перебувала, однією сім`єю (в цивільному шлюбі) ні з ким не проживала, спільного господарства не вела. Приблизно в 2014 році вона познайомилась з ОСОБА_1 , тривалий час вони спілкувались, періодично зустрічались на свята або в інші дні. Згодом їх стосунки стали більш близькими, іноді він залишався у неї ночувати. Однак разом вони ніколи не проживали однією сім`єю. Спільних дітей у сторін не має, а рівень стосунків та відносин між ними час від часу змушував відповідача замислитись, чи бачить вона майбутнє з цією людиною та чи хоче, аби такі стосунки переросли в шлюб та сім`ю з огляду на наявність сумнівів в цій людині. Спільного господарства вони ніколи не вели, єдиного бюджету не мали. Відповідач не заперечує, що бувало вони їздили разом на відпочинок, однак витрати на відпочинок за себе вона несла самостійно з власних коштів. На себе усі витрати на відпочинок позивач не брав. Вказує, що жодних доказів, які б свідчили, що позивач проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в підтвердження наведених ним обґрунтувань, він суду не надав.

Щодо належності спірного нерухомого майна до спільно набутого в період проживання однією сім`єю не перебуваючи у шлюбі, зазначав що недоведеність факту проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не перебуваючи у шлюбі, виключає можливість віднесення будь-якого майна, придбаного ОСОБА_5 в межах заявленого в позові періоду, до спільно нажитого. Так, дійсно 21.03.2019 відповідач придбала житловий будинок з господарчими спорудами та побутовими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий номер :08:001:0259, площею 0,2500 га, та земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:001:0260, площею 0,1000 га. Вказані об`єкти нерухомості відповідач придбала виключно за власні кошти, окільки до укладення договорів, вона здійснила продаж належної їй квартири, грошові кошти за які вона внесла при купівлі спірних житлового будинку і земельних ділянок. Частину витрачених на купівлю спірних земельних ділянок коштів становили її власні заощадження, зокрема, отримані доходи від трудової діяльності, продажу належних їй транспортних засобів, адже на той момент відповідач здійснювала господарську діяльність, будучи ФОП, та здавала в оренду ПАТ «Північтранс» ряд належних їй автомобілів. У червні 2019 року таку діяльність вона припинила. Таким чином, розмір коштів, виручених від продажу належних відповідачеві транспортних засобів та квартири повністю покривав витрати на придбання спірних житлового будинку та земельних ділянок. До того ж після придбання спірних об`єктів нерухомості ОСОБА_6 здійснила продаж ряду належних їй на праві особистої приватної власності транспортних засобів, які раніше використовувала в своїй підприємницькій діяльності. Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 на момент придбання спірного майна була фінансово незалежною та з власних заощаджень могла як придбати собі майно, так і утримувати його. У свою чергу позивач в 2019 році ніде офіційно не працював, власних доходів не мав, а тому не міг приймати фінансову участь в купівлі відповідачем спірної нерухомості. Також, зазначив, що ОСОБА_5 влаштувала ОСОБА_1 на роботу в ПАТ Північтранс» водієм, працював він на її ж транспортних засобах в період часу 2015-2016 р.р., а відтак відносини, що були між ними, мали більше офіційний характер .

Щодо розписок наданих позивачем, як на доказ того, що відповідач взяла у нього в борг грошові кошти на придбання спірного житлового будинку, вказував, що ОСОБА_5 ніяких грошей в борг у ОСОБА_1 не брала та боргових розписок йому не надавала.

Крім того, вказував, що пред`являючи вимогу про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2 та земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_1 посилався на те, що вказані об`єкти відповідач ОСОБА_5 відчужила на користь своєї матері ОСОБА_3 без його згоди, в той час як це майно є спільним сумісним, а відтак укладений нею правочин у виді договору дарування підлягає визнанню недійсним. Однак відповідач категорично не погоджується з такими доводами позивача, оскільки вони не відповідають дійсності. Так, обов`язковим при укладенні договору з відчуження майна є перевірка належності його до спільної сумісної власності подружжя або осіб, які перебувають в фактичних шлюбних стосунках. При цьому, така обставина має бути наявною та дійсною саме на момент укладення правочину, однак відчужені відповідачем ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 об`єкти нерухомості були зареєстровані на праві приватної власності саме за ОСОБА_6 , на момент укладення договору дарування в офіційно зареєстрованому шлюбі вона не перебувала. Факт перебування її в фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1 є не доведеним та нею не визнається, а відтак вважає, що його згода на укладення правочину не була потрібна.

Таким чином, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які б визначали дійсність зазначених ним у позовній заяві фактів та свідчили б про правомірність заявлених позовних вимог. У задоволені позовних вимог просив відмовити в повному обсязі (а.с. 153-162 Том 1).

27 січня 2022 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 99 Том 2).

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі,

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на заперечення викладені у відзиві на уточнену позовну заяву (а.с. 153-162 Том 1).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивача не визнала, пояснила, що її донька ОСОБА_5 збиралася виїхати за кордон і подарувала їй будинок, оскільки онучка залишалася з нею. Вказувала, що про спір між сторонами на момент укладення договору дарування вона не знала. Знає, що спірний будинок її донька придбала за кошти від продажу квартири. Також, вказувала, що сторони разом не жили, у них не було сім`ї, і взагалі вони не мали наміру створювати сім`ю.

Вислухавши сторони, представника відповідача, дослідивши покази свідків та письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » під час реєстрації шлюбу 27 листопада 2021 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 213 Том 1).

Як зазначав в позовній заяві позивач та стверджував в судовому засіданні, він з липня 2015 року по червень 2021 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_5 та під час спільного проживання за спільні кошти вони придбали житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , та земельні ділянки, розташовані за вищезазначеною адресою площею 0,25 га., кадастровий номер :08:001:0259, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,1 га, кадастровий номер 122188400:08:001:0260 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, власником яких є ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала факт проживання однією сім`єю з позивачем без реєстрації шлюбу, вказуючи, що приблизно з 2014 року вона познайомилася з позивачем, тривалий час вони спілкувались, періодично зустрічались на свята або в інші дні. Згодом їх стосунки стали більш близькими, іноді він залишався у неї ночувати. Однак разом вони ніколи не проживали однією сім`єю, спільного бюджету у них не було.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є батьками позивача, вказували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2015 року по червень 2021 року проживали разом однією сім`єю на мкрн. Зарічний в м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, часто до них приїжджали у гості. Після того як ОСОБА_5 продала квартиру на мкрн. Зарічний, ОСОБА_1 доклав ще 10000 доларів США та вони купили будинок по АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказував, що він працював до 2019 року у ОСОБА_1 водієм на маршруті. 07.11.2017 році він разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 був присутній на дні народження ОСОБА_1 в квартирі на мкрн. Зарічний в м. Кривий Ріг, тоді він представив ОСОБА_5 як дружину. Також, вони разом сім`ями зустрічали новий рік та їздили відпочивати в ОСОБА_12 . Вказував, що він не був у спірному будинку, але йому було відомо, що ОСОБА_1 господар будинку, він так припускав. Також, вказував, що він не знає чи був у них спільний бюджет, що також вказувала в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 вказував, що він є кумом ОСОБА_1 та в 2016 році допомагав в ремонті квартири на мкрн. Зарічний в м. Кривий Ріг. З цього часу він знає ОСОБА_5 як співмешканку ОСОБА_1 .. Вказував, що він не знає хто власник квартири (думає що ОСОБА_5 ), але сторони між собою погоджували ремонт, хто давав гроші на ремонт йому не відомо, однак розраховувався з ним ОСОБА_1 .

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в судовому засіданні, кожен окремо, вказували, що сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_17 знають по роботі, вони разом працювали, потім зустрічалися, але чи проживали вони разом їм не відомо. Сторони ніколи на називали себе чоловіком та дружиною. Вони святкували разом зі сторонами свята та були на дні народженні у ОСОБА_1 в квартирі на мкрн. Зарічний в м. Кривій Ріг. Від ОСОБА_18 їм стало відомо, що остання продала квартиру на мкрн. Зарічний та автомобіль і купила будинок в с. Лозуватка, чи вкладав якісь кошти в купівлю будинку ОСОБА_1 їм не відомо.

Допитаний в судовому свідок ОСОБА_19 пояснив, що він з 2008 року проживає з відповідачем ОСОБА_3 та з цього часу знає її доньку відповідача ОСОБА_5 , позивача знає з 2016 року, останній працював у ОСОБА_5 на маршруті. Знає, що між ними були робочі відносин. ОСОБА_5 проживала на мкрн. Зарічний в м. Кривому Розі, раз в місяць приїжджала до матері з донькою, позивач з нею не приїзжав, вона ніколи його як чоловіка не представляла та не казала про свої відносини з ним. Вказує, що у них були автомобілі та відносини щодо технічного обслуговування. Коли він приїзжав до ОСОБА_5 в гості на мкрн. Зарічний, ніколи позивача не бачив. Зі слів ОСОБА_3 йому стало відомо, що ОСОБА_5 продала квартиру та придбала будинок.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Разом із цим положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 15.07.2021 року у справі N° 727/12480/17.

Позивачем, як на підтвердження доказів проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_5 надані фотографії (а.с.11-13 Том , а.с. 124-13 Том 1 ), однак надані фото не є достатніми доказами, оскілки вони свідчать про те, що позивач та відповідач ОСОБА_5 іноді проводили час разом, між ними у певний період часу були близькі, романтичні стосунки як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Натомість фотокартки не доводять факт, що у заявлений позивачем спірний період між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а тим паче не доводять, що вони проживали разом.

Також, свідчення свідків надані в судовому засіданні, згідно яких сторони разом святкували свята та відпочивали не доводить факту проживання позивача та відповідача ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладених в постановах від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 06.04.2020 року у справі № 738/1452/17.

Таким чином, знайомство та спілкування, спільний відпочинок, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного у позовній заяві періоду часу усталених відносин, які притаманні подружжю.

Позивач жодних доказів, які б свідчили, що він проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в підтвердження наведених ним обґрунтувань, що вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет суду не надав, тому у суду відсутні підстави для встановлення факту проживання позивача з відповідачем ОСОБА_5 однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі, починаючи з липня 2015 року по червень 2021 року.

Щодо вимоги позивача про визнання житлового будинку АДРЕСА_2 , земельної ділянки, площею 0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:001:0259, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,1 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського господарства, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:001:0260, які набуті на ім`я відповідача за договорами купівлі-продажу, спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з рівними частками по 1/2 частині кожному, суд дійшов наступного висновку.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Як роз`яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст.60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Дійсно, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами та земельної ділянки від 21.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованому в реєстрі за № 1010, ОСОБА_5 придбала житловий будинок загальною площею 280,6 кв.м., житловою площею 135,9 кв.м., з господарськими побудовами: гараж Б, сарай В, вбиральня Г, літній душ Д, навіс Ж, водоколонка І, вимощення II, басейн III, огорожа 1-7, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :08:001:0259, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 114-115 Том 1).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованому в реєстрі за № 1013, ОСОБА_5 придбала земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 122188400:08:001:0260 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 116-117 Том 1), що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 260791872 від 09.06.2021 (а.с. 14-16 Том 1).

В абз. 6 п. 5 зазначених договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна зазначено, що ОСОБА_5 як покупець на момент укладення договорів є незаміжньою, нерухоме майно купує на свої особисті грошові кошти (а.с. 114 зворот, 116 Том 1).

Відповідач в судовому засіданні вказувала, що спірне нерухоме майно вона придбала за власні кошти, які отримала від продажу належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 21.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1016 (а.с. 1-2 Том 2) та від продажу належних їй транспортних засобів, що підтверджується довідкою Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (Філія ГСЦ МВС) територіальний сервісний центр МВС № 1248 (а.с. 163-165 Том 1).

Також, на момент придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_5 здійснювала господарську діяльність, будучи ФОП та сплачувала податки передбачені законом, що підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України (а.с. 178 Том 1).

В той час, як згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 з 2 кварталу 2017 року ніяких доходів не отримував (а.с. 227 Том 1).

Як на обґрунтування своїх позовних вимог позивач, вказував що відповідач взяла у нього в борг грошові кошти в розмірі 8000 доларів США на придбання автомобіля та 10000 доларів США на придбання будинку, про що надав копії розписок (а.с. 10 Том 1).

Згідно з п.1 ч.2ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Дослідивши зазначені розписки, суд вважає, що вони не є належними доками, оскільки, не містять в собі інформацію щодо предмету доказування, та за своїми формою та змістом вони не можуть розцінюватись як договори позики, так як тексти розписок не містять безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми, зі змісту розписок не зрозуміло, у кого саме відповідач взяла в борг гроші та кому повинна їх повернути; не вказані зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Таким чином, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він надавав кошти на придбання ОСОБА_5 спірного нерухомого майна, що виключає можливість віднесення придбаного відповідачем майна до спільної сумісної власності позивача та відповідача ОСОБА_5 . Крім того, недоведеність позивачем факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу визначає відмову в задоволенні вимоги про поділ майна, оскільки така вимога є похідною від першої.

Щодо вимоги позивача про визнання договору дарування недійсними, суд вважає що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22.06.2021 року відповідач ОСОБА_5 , згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенком О.І., зареєстрованим в реєстрі за № 1872, подарувала відповідачу ОСОБА_3 спірне нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 266471695 від 19.07.2021 (а.с. 101-103 Том 1).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зазначено, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі ст.ст.16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5,6 ст.203 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Таким чином, обов`язковим при укладенні договору з відчуження майна є перевірка належності його до спільної сумісної власності подружжя або осіб, які перебувають в фактичних шлюбних стосунках. При цьому, така обставина має бути наявною та дійсною саме на момент укладення правочину.

Позивач в позові пред`являючи вимогу про визнання вказаного договору недійсним, вказував на те, що відповідач ОСОБА_5 відчужила спірне нерухоме майно на користь своєї матері відповідача ОСОБА_3 без його згоди, в той час як це майно є спільною сумісною власністю.

Як встановлено в судовому засіданні відчужене відповідачем ОСОБА_20 на користь відповідача ОСОБА_3 спірне нерухоме майно було зареєстровано на праві приватної власності саме за ОСОБА_6 , яка на момент укладення договору дарування в офіційно зареєстрованому шлюбі не перебувала. Факт перебування її в фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1 є не доведеним та нею не визнається, а відтак згода позивача на укладення правочину не була потрібна.

Таким чином, вимога про визнання договору дарування спірного нерухомого майна недійсним за своїм характером та змістом становить собою як безпідставне втручання у право власності на об`єкт нерухомості ОСОБА_3 , так і неправомірне обмеження прав ОСОБА_5 на вільне розпорядження майном шляхом відчуження на користь інших осіб.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б в їх сукупності підтверджували позовні вимоги позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Оскільки в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, то з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2022.

Суддя Г.Г. Строгова