Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3123/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д.М.
Категорія 70 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу 295/3123/19 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 5 вересня 2022 року, постановлену під головуванням судді Лєдньова Д.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що 27 березня 2019 року Богунським районним судом м. Житомира виданий судовий наказ про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2019 року й до досягнення дитиною повноліття.

На думку заявниці, вказаний судовий наказ виданий без достатніх правових підстав, оскільки постановою Житомирського апеляційного суду від 8 липня 2020 року місце проживання дитини визначено разом з нею. Цім же судовим рішенням ОСОБА_2 зобов`язано передати дитину матері.

Вказані обставини свідчать про те, що на час видачі судового наказу між сторонами існував спір щодо місця проживання дитини. Окрім того, суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 проживає разом з дитиною окремо від матері та самостійно несе тягар утримання сина.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 5 вересня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення судом процесуального права, просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення.

Зокрема, зазначає, що на час звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу судового наказу була відсутня матеріальна передумова для стягнення з неї аліментів, оскільки спір щодо місця проживання дитини між ними не був вирішений. Оскільки рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з нею, наявні підстави для застосування положень частини 2 статті 432 ЦПК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 27 березня 2019 року Богунським районним судом м. Житомира виданий судовий наказ про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2019 року й до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 надала суду копію постанови Житомирського апеляційного суду від 8 липня 2020 року, якою визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

При цьому, заявниця зазначила, що наявність спору про місце проживання дитини, який не був вирішений на час видачі судового наказу, свідчить про відсутність підстав для визначення її стороною, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання сина, й на даний час судовий наказ слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку ( доходу) платника аліментів.

Статтею 173 ЦПК України передбачено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені у цивільному процесуальному законодавстві підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, традиційно поділяють на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Так, обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових обов`язків, зокрема, містить глава 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК України. Зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання (матеріально-правові підстави).

Процесуальними підставами для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу виконавчого документа, а саме: видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий документ видано на підставі рішення, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа на підставі рішення, яке було скасоване.

Отже, та обставина, що на час видачі виконавчого листа між сторонами існував не вирішений судом спір щодо місця проживання дитини, не свідчить про можливість визнання його таким, що не підлягає виконанню, адже відсутні передбачені законодавством матеріально-правові та процесуально-правові підстави.

Не є такою підставою й ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини.

За змістом положень сімейного законодавства право на звернення до суду з позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить тому з батьків, з ким проживає дитина, й таке право є безумовним.

Особливістю наказного провадження є те, що при видачі судового наказу суд не вирішує спір. У разі, якщо боржник не погоджується зі змістом судового наказу, він вправі звернутися до суду із заявою про його скасування. Проте, таку заяву не може бути подано у випадку видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини.

У такому разі частиною 8 статті 170 ЦПК України передбачена можливість перегляду судового наказу за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 5 вересня 2022 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Судді: