Дата документу 15.12.2022 Справа № 336/3792/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3792/22 Головуючий у 1 інстанції: Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/2027/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання угоди недійсною.

В обґрунтування звернення з позовною заявою саме до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Прокопенко О.В. вказала, що на підставі вимог ч. 5 ст. 28 ЦПК України, якою передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача, вона звертається до суду за місцем своєї реєстрації.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання угоди недійсною направлено за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що вона є споживачем (боржником) кредитного договору, який був предметом оспорюваного договору факторингу, просила скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Брайт Інвестмент», ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання угоди недійсною, в якому просила визнати недійсним договір факторингу № GL48N718070_blank_06, укладений між ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині купівлі-продажу вимог за кредитним договором № 16/20080684Фап, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра».

В обґрунтування позову зазначила, що справа повинна розглядатись Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, оскільки кредитний договір № 16/20080684Фап для фізичної особи ОСОБА_1 є фінансовою послугою, він є споживчим, а тому на ці вимоги розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом територіальної підсудності, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (частина 2 статті 27 ЦПК України)

Статтею 28 ЦПК України встановлено правила підсудності справ за вибором позивача (альтернативна підсудність).

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу. Не виключаючи можливості звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), встановлюється можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлюється альтернатива - можливість для позивача обирати один із двох чи декількох судів.

Згідно з ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до Преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Положеннями статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Слід зазначити, що положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, поширюються на правовідносини, що виникають безпосередньо між фізичної особою, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити послугу, що надається, та суб`єктом господарювання, який надає такі послуги.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку виникли відносини зі споживчого кредитного договору, а тому вони підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковими з огляду на наступне.

Судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є споживачем у розумінні цього Закону лише за кредитним договором № 16/20080684Фап.

Правовідносини ж, що склалися між сторонами у даній справі, виникли у зв`язку з укладенням між ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» договору факторингу № GL48N718070_blank_06, тому на них не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зробила правовий висновок про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Предметом такого договору може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги).

Із наведеного слідує, що боржник є споживачем послуг саме за первинним (кредитним) договором, та не є споживачем послуг за оспорюваним договором факторингу, оскільки даний правочин не спрямований на задоволення споживчих потреб позичальника, а тому на такі правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання в апеляційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц є необґрунтованими, оскільки обставини у зазначеній справі виникли щодо солідарного стягнення кредитором заборгованості з позичальника та поручительки за договором про надання споживчого кредиту та є суттєво відмінними від справи № 336/3792/22, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при поданні позовної заяви ОСОБА_1 не можуть бути застосовані правила підсудності за вибором позивача, передбачені ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Положеннями ч. 2 ст. 27 ЦПК України встановлено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача ТОВ «Брайт Інвестмент» за адресою: м. Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, 54, оф.402 (Чечелійський район м. Дніпро), відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» за адресою: м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд. 2, оф.205 (Чечелійський район м. Дніпро).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про непідсудність даної справи Шевченківському районному суду м. Запоріжжя, наявність підстав для передання справи за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Брайт Інвестмент», ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання угоди недійсною для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшла вже з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, матеріали справи підлягають поверненню до зазначеного суду.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Матеріали справи повернути до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова