ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/946/22 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

Кость В.Б., представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/22543/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2022 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 і за час спільного проживання ними було набуто нерухоме майно, титульним власником якого значиться ОСОБА_2 .

Вказує, що на дане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, тому просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 .

В лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю частки в майні та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірна квартира була придбана частково за її особисті кошти, які становлять суму 915 3000 гривень (від загальної вартості придбаної квартири 953 752 грн.) і отримані нею від відчуження належного їй нерухомого майна - квартири, яку вона набула за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а відтак 94/100 квартири є її особистою власністю та не підлягає поділу.

Просила суд визнати за нею право власності на 97/100 частини квартири АДРЕСА_1 , з яких: її особистою приватною власністю є 94/100 частини та 3/100 частини в порядку поділу майна подружжя; визнати за нею, в порядку поділу майна подружжя, право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2022 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано приватною власністю ОСОБА_2 97/100 частини квартири АДРЕСА_1 , з яких: особистою приватною власністю 94/100 частини та 3/100 частини в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 , в порядку поділу майна подружжя, право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9447,08 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові ВП ВС від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Вказує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі він отримував значні доходи у вигляді заробітної плати, за які було придбано спірну квартиру та проведено в ній ремонтні роботи.

Згідно п.4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладеного 06.04.2017 р. між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), за домовленістю сторін купівля-продаж предмета цього договору проводиться за ціною 59 929 грн., яка була повністю сплачена покупцем до підписання даного договору, тому висновки суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана за частину особистих коштів ОСОБА_2 у розмірі 915 300 грн. є безпідставними.

Висновки суду першої інстанції щодо іншої ціни договору купівлі-продажу від 06.04.2017 року аніж тієї, яка визначена умовами даного договору зроблені на підставі показань свідків і є хибними, оскільки ціна та інші істотні умови нотаріально посвідченого договору не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, такі обставини не можуть встановлюватися на підставі нікчемного правочину, яким є в даному випадку договір від 05.04.2017 р.

Крім того, при укладенні Договору №206, ПГМ-127 про бронювання (резервування) квартири від 10.04.2017 року та Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.07.2020 року ОСОБА_2 отримувала його письмову згоду, як чоловіка, тобто згоду на придбання цінного майна в інтересах подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що при внесенні коштів в розмірі 953 752 грн. за бронювання спірної квартири до ПАТ Кредобанк нею було заповнено анкету, в якій зазначено інформацію щодо особистих коштів, отриманих від продажу подарованої квартири.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірне майно хоча й придбане за час шлюбу, але частково за особисті кошти ОСОБА_2 в розмірі 915 300 грн. та спільні з ОСОБА_1 кошти в розмірі 58 512 грн.

Вказує на те, що ОСОБА_1 не надав доказів наявності у нього доходу або його особистих коштів для придбання спірної квартири за ціною 953 752 грн. (36 000 дол. США), і не спростував доводів ОСОБА_2 про купівлю квартири частково за особисті кошти останньої.

Звертає увагу на те, що позиція позивача та його представника декілька разів змінювалась та відрізняється від позиції, яка викладена у процесуальних документах (позовній заяві, відзиві на зустрічний позов).

Вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши судове рішення та визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/100 частини спірної квартири і на 1/2 частину нежитлового приміщення в порядку поділу майна подружжя.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись, на доводи викладені в ній.

ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 апеляційну скаргу визнали частково, посилаючись на доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 28.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано 26.10.2021 року.

03.10.2016 року, ОСОБА_7 (дідусь ОСОБА_2 ) подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору дарування квартири (а.с.48).

05.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено письмовий правочин, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася продати, а ОСОБА_3 зобов`язався купити належну їй квартиру, що по АДРЕСА_4 (а.с.51).

Згідно п.2.1 вказаного Договору покупець зобов`язався сплатити ціну об`єкта повністю і оформити договір купівлі-продажу в термін до 15.04.2017 року.

Продажна ціна квартири, що погоджена продавцем та покупцем, складає 915 300 грн., що в еквіваленті становить 33 900 дол. США (п.1.3 Договору).

З пункту 3.1.2. вбачається, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі продажу, ОСОБА_3 передано ОСОБА_2 в якості авансу гроші в сумі 27 000 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США.

06.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м. (Предмет договору) (а.с.52). За домовленістю сторін ціна предмета цього договору зазначена - 59 929,00 грн.

Згідно договору №206, ПГМ-127 про бронювання (резервування) квартири від 10 квітня 2017 року ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» бронює (резервує) за ОСОБА_2 об`єкт, яким є квартира в житловому будинку за адресою АДРЕСА_5 , три житлових кімнати, загальною проектною площею 82,22 кв.м., житловою проектною площею 45,45 кв.м., а ОСОБА_2 на підтвердження намірів щодо настання правових наслідків, визначених Договором, сплачує грошові кошти у сумі 953 752 грн.

Грошові кошти за бронювання (резервування) квартири в сумі 953 752 грн ОСОБА_2 оплатила повністю в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок ПрАТ «КУА «Національний резерв», що стверджується копією квитанції №20129558 від 10.04.2017 року та довідкою №116-Т від 12.04.2017 року (а.с. 55, 56).

ОСОБА_2 заповнила опитувальник клієнта- фізичної особи, де зазначила інформацію щодо джерела надходження коштів, а саме: від продажу нерухомості (а.с.77-78).

10.04.2017 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Тернопільбуд» було укладено договір поруки №206; ПГМ-127, згідно якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язків ПрАТ Компанія з управління активами Національний резерв (боржник) за договором щодо передачі кредитору у власність заброньовану (зарезервовану) за ним квартиру шляхом укладання Договору купівлі-продажу на умовах, визначених Основним договором (а.с.54).

03.07.2020 року між ПрАТ КУА Національний резерв та ОСОБА_2 на виконання умов Договору №206; ПГМ-127 про бронювання (резервування) квартири від 10.04.2017 р. та Договору про зміни та доповнення до Договору №206; ПГМ-127 про бронювання (резервування) квартири від 10.04.2017 р. від 26.12.2019 р., укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого ПрАТ КУА Національний резерв продає, а ОСОБА_2 купляє у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,9 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. (а.с.15-17).

Пунктом 2.1. вказаного Договору передбачено, що ціна нерухомого майна, що купується покупцем становить 953 752 грн. На момент підписання цього Договору грошові кошти сплачені покупцем повністю.

Згідно інвестиційного договору №1060 від 26 грудня 2019 року, ТОВ «Тернопільбуд» від власного імені, за дорученням ОСОБА_2 та за її рахунок вчиняє дії із організації та проведення будівництва нежитлового приміщення №СССVI проектною загальною площею 3,4 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку за адресою АДРЕСА_6 , а ОСОБА_2 здійснює інвестиції шляхом оплати визначеної даним договором вартості цільового об`єкту та приймає його у порядку та строки, визначені цим договором (а.с.60).

Відповідно до п.2.1. вказаного договору планова вартість цільового об`єкта на момент укладення даного договору складає 20 060 грн.

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_2 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,9 кв.м., житлова площа 45,3 кв.м. та нежитлового приміщення CCCVI, площею 3,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.18, 24).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірні квартира та нежитлове приміщення хоча й придбані за час шлюбу, але частково за особисті кошти ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.

Майнові відносини, які склалися між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя-особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач посилався на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке придбане ними в період шлюбу.

Відповідач спростовувала вказану презумпцію доказами, які містяться в матеріалах справи.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 28 липня 2016 року.

10 квітня 2017 року були внесені кошти за повну вартість квартири АДРЕСА_1 в розмірі 953 752 грн.

ОСОБА_1 посилаючись на спільність походження коштів для придбання квартири вказував на свій високий рівень доходів за місцем роботи, що давало йому змогу самостійно внести значну частину оплати.

Разом з тим, із наданих поквартальних відомостей про доходи вбачається, що в період з 28.07.2016 року (дата одруження) до 10.04.2017 року (дата внесення коштів) дохід ОСОБА_1 від трудової діяльності становив біля 85 000 грн. (а.с. 25).

Доказів про наявність в нього будь-яких особистих грошових заощаджень на момент укладення шлюбу, які могли б бути внесені як оплата частини вартості квартири ним суду не надано.

Вподальшому ОСОБА_1 посилався також на те, що квартира за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок його трудових та грошових затрат, зокрема в результаті проведеного поточного ремонту, що на його думку давало суду підстави для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя. Однак, це не доведено належними та допустимими доказами (відповідно до правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц).

Разом з тим, ОСОБА_2 спростовувала презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру обставинами відчуження належного їй на праві особистої приватної власності майна (квартири, на підставі договору дарування) та купівлі спірної квартири, розміром отриманих та внесених в результаті таких дій коштів на рахунки в банківські установи (суми яких співпадають, є послідовними), коротким періодом укладення вказаних правочинів (з 05.04.2017 року по 10.04.2017 року), відсутністю інших спільних коштів для придбання квартири за 953 752 грн.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень та зроблено правильний висновок про те, що джерелом походження частини коштів на придбання спірної квартири є дохід від відчуження особистої приватної власності дружини, а тому наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Так, із змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судовим рішенням визнано право власності за ОСОБА_2 на частину майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема: на 1/2 частини нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 та на 1/2 із 6/100 частини спірної квартири (яка є спільною сумісною власністю подружжя), чим фактично проведено його поділ, однак не визнано право власності на частку в цьому майні за ОСОБА_1 , відповідно до змісту його позовних вимог.

Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частині обґрунтованості понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у заявленому розмірі, суд враховує положення ч.4 ст.137 ЦПК України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Вародою П.Б. укладено Договір про надання професійної правничої допомоги (а.с.27).

У відповідності до квитанції до прибуткового касового ордеру ОСОБА_1 сплатив адвокату Вароді П.Б. 26 000 грн. (а.с.28).

Пунктом 3 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 520 грн. витрат на професійну правничу допомогу (10030 (1/2 вартості нежитлового приміщення) : 4869062 (ціна позову ОСОБА_1 ) = 0,02; 26 000 (понесені витрати на правничу допомогу) х 0,02).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково. Врешті судове рішення слід залишити без змін.

Також з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України слід провести розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 3/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 .

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 1488 (тисячу чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 520 (п`ятсот двадцять) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 січня 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Бершадська Г.В.