Номер провадження: 22-ц/813/2629/22
Справа № 501/2349/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною власністю, про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною власністю, про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з лютого 1987 по липень 1996 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.07.1996 року шлюб було розірвано, але сторони продовжували проживати до листопада 2018 року як сім`я, без реєстрації шлюбу. Під час спільного сумісного проживання сторонами було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 (зареєстрована на ім`я відповідачки від 26.05.2014 року) та автомобіль «Хонда-Цивік», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (зареєстрована на ім`я відповідачки від 10.08.2010 року).

Через те, що відповідач перешкоджає позивачу в користуванні зазначеним майном, він звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 січня 2004 року до листопада 2018 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Хонда-Цивік», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним майном придбане під час спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , шляхом припинення права власності на цю частину квартири ОСОБА_1 .

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину Автомобіль «Хонда-Цивік», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом припинення права власності на цю частину автомобіля ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

-щодо факту проживання однією сім`єю, то апелянт вказує, що після розірвання шлюбу сторони підтримували стосунки за для виховання спільних дітей, та наголошує про залишення районним судом поза увагою показів доньки сторін, яка в судовому засіданні підтвердила, що батьки разом не проживали;

-щодо факту визнання майна спільною власністю, то апелянт зазначає, що позивач не надав жодного фактичного доказу на підтвердження факту створення спірного майна внаслідок спільної праці сторін та за спільні кошти, натомість відповідач надала докази того, що спірна квартира була придбана за власні кошти.

Позивач ОСОБА_2 надав до апеляційного суду відзив на вказану апеляційну скаргу та письмові пояснення, відповідно до яких позивач наголошує, що допитані свідки в судовому засіданні засвідчили, що сторони після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю, при цьому покази доньки сторін, як свідка, малоінформативні, оскільки у 2010 році вона вийшла заміж і з цього часу не проживала з батьками, разом з тим, як зазначив позивач, її покази узгоджуються з показаннями інших свідків та підтверджують проживання сторін однією сім`єю. Щодо набуття сторонами спірного майна, то позивач зазначив, що сторони придбали спірну квартиру за спільні кошти, більша частина яких складалася з доходу позивача, надані відповідачем докази щодо придбання квартири за власні кошти не є належними та допустимими доказами сплати вартості квартири. Також апелянт прямо не заперечує придбання спірного автомобіля за спільні кошти, не наводить тверджень, що саме за її особисті кошти придбано автомобіль. При цьому право власності на майно було зареєстровано на дружину, оскільки позивач є державним службовцем, а реєстрація права власності на державного службовця ускладнює заповнення декларацій про доходи та є небажана. За таких підстав позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 01.11.2022 року на 15.00 годину, сторони не з`явилися, про причини неявки не повідомили, клопотання про участь у справі в режимі відео-конференції або про відкладення розгляду справи не подавали. Звертаючись до суду з поясненнями від 01.11.2022 року, позивач ОСОБА_2 не заперечував проти розгляду справи в апеляційному суді в письмовому провадженні.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неявки сторін судом апеляційної інстанції не встановлена, а апелянт/відповідач реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, та позивач - поданням відзиву на апеляційну скаргу та письмових пояснень, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до листопада 2018 року, визнаючи спірне майно спільним майном сторін, що придбане під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, визнаючи право власності позивача на 1/2 спірного майна, районний суд виходив з того, що у період з 01 квітня 1995 року по 01 січня 2004 року Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив положень про порядок врегулювання відносин між особами, які проживали, як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і до набрання законної сили Сімейного кодексу України законодавством не передбачалось встановлення такого факту, в іншій частині районний суд вважав позовні вимоги такими, що є обґрунтованими та доведеними.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду повністю не можна.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з лютого 1987 по липень 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що сторонами не заперечувалось.

Під час шлюбу у сторін народились двоє дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження від 10.06.1988 року серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а. с. 8-9).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.07.1996 року у справі № 2-580 1996 р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 10).

Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 10.04.2002 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюб, про що 10.04.2002 року в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 110 (а. с. 11).

Згідно довідки №244/18Д від 28.11.2018 року зазначено, що ОСОБА_2 перебуває на державній службі з 01.08.1986 року по 22.07.1988 року та з 12.08.1993 року по час надання довідки, в Одеській митниці ДФС працює з 08.12.2014 року, з 28.02.2017 року працює на посаді державного інспектора відділу митного оформлення (а. с. 19).

Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - HONDA CIVIC, 1995 року випуску, реєстрація від 10.08.2012 року, д. н. НОМЕР_1 , власником є ОСОБА_1 (а. с. 20).

Згідно договору купівлі-продажу, що укладений 26 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., зареєстрований в реєстрі за № 690, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру зборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.11.2018 року № 146891868 (а. с. 28-29, 79-80).

Розглядаючи справу, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

При цьому, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

За правилами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За нормами цивільного процесуального законодавства докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За чинним законодавством обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

За матеріалами даної справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, що врегульовані, зокрема нормами Сімейного Кодексу України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи (ст. 58 Конституції України).

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Слід зазначити, що Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Частиною другою ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з положеннями глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз вказаної вище норми дає підстави вважати, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення статті 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

У постанові від 15 липня 2021 року по справі № 727/12480/17 (провадження № 61-6459св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року по справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18), майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Конституційний суд України у рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Указаний висновок неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 357/6408/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17, від 16 травня 2019 року у справі № 467/404/17.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 вересня 2021 року по справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21) навів висновки, що майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Крім того, в указаній постанові касаційного суду з посиланням на постанову Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц, відзначено, що в контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх, згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

За правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16 (провадження № 61-21748св18), вбачається, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.

Також, в постанові від 18 квітня 2019 року по справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Установлено, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, оцінивши належним чином подані сторонами докази та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд апеляційної інстанції вбачає, що єдиними доказами на підтвердження заявленої вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є пояснення свідків, що надані до суду в письмовому вигляді разом з позовною заявою, а також зібрані районним судом шляхом допиту свідків у судовому засіданні.

Проте самі лише свідчення свідків, за відсутності інших достовірних доказів, зокрема письмових доказів, які б у сукупності були переконливими та достатніми на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю у вказаний вище період, та що джерелом набуття спірного майна були їхні спільні сумісні кошти або спільна праця, не можуть бути належними та достатніми доказами на підтвердження зазначених обставин, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення районного суду в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до листопада 2018 року та відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2019 року по справі № 405/2666/16-ц (провадження № 61-29165св18).

З урахуванням викладеного, не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог - про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ між сторонами шляхом визнання права власності позивача на 1/2 частину цього майна, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, відмовлено. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, що укладений 26 травня 2014 року між нею та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., зареєстрований в реєстрі за №690.

Згідно п. 10 цього договору встановлено, що ОСОБА_3 ознайомлена з заявою ОСОБА_1 про те, що квартира, яка набувається за цим договором, буде належати їй на праві особистої приватної власності, так як на час її набуття вона у шлюбі не перебуває та не проживає ні з ким однією сім`єю без укладання шлюбу та грошові кошти, які витрачаються на придбання майна, належать їй на праві особистої приватної власності. Заява зберігається в справах приватного нотаріуса.

Слід зазначити, що апеляційним судом не приймаються твердження позивача ОСОБА_2 , викладених в письмових поясненнях, що підставою для реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем являлось те, що він є державним службовцем, у зв`язку з чим не бажав реєструвати майно на себе, оскільки стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції» 2014 року до членів сім`ї суб`єкта декларування також відносить будь-яких осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі; та за правилами, що встановлені Законом України «Про запобігання корупції» 2014 року, у декларації зазначаються відомості, зокрема про суб`єкта декларування та членів його сім`ї, а також відомості про об`єкти нерухомості та цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право (ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції»).

За таких підстав, стверджуючи, що сторони з липня 1996 року до листопада 2018 року проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, та будучи державним службовцем, позивач у будь-якому разі повинен був зазначити в декларації відомості про осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із ним, а також про майно, що належить на праві спільної власності або на праві приватної власності йому та цим особам. Проте відповідних доказів на підтвердження своїх вимог позивач до суду не надав.

Таким чином, враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною власністю, про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Поний текст постанови складено: 21.12.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк