ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6835/22 Справа № 185/3108/19 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей, -

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей, в якій просила суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на її користь за договором позики грошей суму боргу у розмірі 896,00 грн., проценти за користування позикою у розмірі 24 371,20 грн. та судові витрати по справі.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що 24.05.2018 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_1 договір позики грошей, згідно якого вона передала відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 896,00 грн. з умовою їх повернення 06.06.2018 року. Договір було укладено у письмовій формі. Однак, ОСОБА_1 грошові кошти не повернув. Згідно п. 4.2 укладеного договору позики грошей, за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п. 4.1.) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Так як на момент звернення до суду з даним позовом сума неповернутого боргу складає 896,00 грн., проценти за користування грошима за період з 07.06.2018 року по 05.03.2019 року складають 24 371,20 грн. Крім того, зобов`язання за вказаним договором забезпечено порукою: договір поруки від 24.05.2018 року, укладений з поручителем ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_1 не виконує належним чином умови договору, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року вищевказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики грошей від 24 травня 2018 року у розмірі 896 (вісімсот дев`яносто шість) грн. 00 коп., проценти за користування позикою за період з 07.06.2018 року по 05.03.2019 року у розмірі 24 371 грн. 20 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики грошей від 24 травня 2018 року у розмірі 50 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по справі, а саме суму сплаченого судового збору у розмірі по 384 грн. 20 коп. з кожного.

Не погодившись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року скасувати частково, в частині стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою за період з 07.06.2018 року по 05.03.2019 року у розмірі 24 371 грн. 20 коп. та постановити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову у цій частині відмовити.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, він не отримував копії позовної заяви, тому не зміг надати відзив на неї, а тому судом не було з`ясовано всіх необхідних обставин по справ, розгляд справи не був всебічним та об`єктивним. Судом першої інстанції в порушення норм матеріального права не було враховано, що відповідно до чинного законодавства сторонами договору позики, в якому є умова про винагороду, тобто встановлене одержання процентів від суми, яка надається у позику, не можуть бути фізичні особи, а тому порушені норми ст.1048 ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків». Постановляючи рішення в частині стягнення процентів за договором позика судом порушені норми ст.625 ЦК України.

Позивач по справі ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2022 року було відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.67-68)

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2018 року між ОСОБА_5 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 896,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 06.06.2018 року. Договір оформлено в простій письмовій формі за допомогою технічних засобів. (а.с.5)

На підтвердження отримання грошей у сумі 896 грн. ОСОБА_1 підписав розписку, дата в зазначеній розписці відсутня. (а.с.6)

24 травня 208 року відповідач ОСОБА_3 підписав договір поруки, предметом якого було зазначено надання поруки за виконання зобов`язань з боку ОСОБА_1 за договором позики від 24 травня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на суму 896 грн. відповідно до п.2 зазначеного договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за договором позики від 24 травня 2018 року в розмірі 50 грн. Договір оформлено в простій письмовій формі за допомогою технічних засобів. (а.с.7)

27 червня 2018 року ОСОБА_5 вступила в зареєстрований шлюб і змінила своє прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.13).

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довічої власності.

Відповідач за договором позики грошей жодного платежу не зробив.

Згідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п. 4.2 укладеного договору позики грошей, за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п. 4.1.) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

На момент звернення з даним позовом до суду сума боргу у розмірі 896,00 грн. залишається неповернутою ОСОБА_1 , проценти за користування грошима за період з 07.06.2018 року по 05.03.2019 року складають 24 371,20 грн., а саме: 10% (89,60 грн.) х 272 дня = 24 371,20 грн.

Відповідно до зазначеного договору поруки ОСОБА_3 поручився перед ОСОБА_5 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_6 , за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики грошей від 24.05.2018 року в розмірі 50,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суму боргу за договором позики грошей від 24 травня 2018 року у розмірі 896,00 грн., проценти за користування позикою за період з 07.06.2018 року по 05.03.2019 року у розмірі 24 371,20 грн., а також стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики грошей від 24 травня 2018 року у розмірі 50,00 грн.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, факт отримання у позику грошей та написання розписки відповідачами не оспорюється, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилання апелянта на те, що він не був обізнаний про наявність справи у суді першої інстанції, а тому не міг надати відзив на позов, не є підставами для скасування рішення з підстав передбачених п.3, ч.3, ст376 ЦПК України, відповідно до якої підлягають скасуванню рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, оскільки апелянтом не надано належних доказів щодо оспорення ним договору позики або інше.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що судом не було з`ясовано всіх необхідних обставин по справ, розгляд справи не був всебічним та об`єктивним, оскільки справа була розглянута в межах позовних вимог, дослідженні всі матеріали справи і доказів, що спростовували б висновок суду до апеляційної інстанції не надано.

В апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального права не було враховано, що відповідно до чинного законодавства сторонами договору позики, в якому є умова про винагороду, тобто встановлене одержання процентів від суми, яка надається у позику, не можуть бути фізичні особи, а тому порушені норми ст.1048 ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків». Постановляючи рішення в частині стягнення процентів за договором позика судом порушені норми ст.625 ЦК України.

Ці доводи колегія суддів також відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 п.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: надання коштів у позику, відповідно до ч.1 ст.5 фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Ці норми регулюють правові відносини між юридичними особами, фізичними особами-підприємцями, які мають право на надання фінансових послуг, а тому до спірних правовідносин не застосовуються

Частина 1 ст.1048 ЦК України не передбачає розмір і порядок одержання процентів, які встановлюються договором тільки між юридичною особою і фізичною особою.

Трактування цих норм закону відповідачем є помилковим.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року по справі за №6-36цс14, Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст.1048 ЦК.

Так, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо іншого не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч.1 ст.1048 ЦК, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч.2 ст.1048 ЦК.

Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ».

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М.Пищида