Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/790/21

Провадження № 2/943/171/2022

22 грудня 2022 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Коса І. Б.

секретаря судового засідання Дутки С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Буську в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся через свого представника адвоката Волошина С.В. до суду із указаним позовом, у якому просить визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини кожному на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1012408).

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача покликається на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2002 року до 19 грудня 2019 року. Вказаний шлюб розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 19.11.2019 (дане судове рішення набрало законної сили 19.12.2019). Від указаного шлюбу сторони мають троє дітей, які на даний час проживають із відповідачкою у спірній квартирі. Після укладення цього шлюбу сторони проживали разом по АДРЕСА_2 , а позивач до цього часу залишається зареєстрованим за останньою адресою. За час перебування у вказаному шлюбі сторони придбали спільне житло, а саме: однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 19,8 кв.м., а житлова 10,0 кв.м., яка формально була зареєстрована на відповідачку. Відповідачка на даний час проживає у вказаній спірній квартирі разом із дітьми та співжителем ОСОБА_3 , який 26.09.2020 року вчинив щодо позивача кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, яке розглядається Буським районним судом Львівської області. За увесь час перебування в даному шлюбі позивач постійно працював і отримував заробітну плату, а також брав участь в облаштуванні придбаного житла, як сам, так і за його власні кошти. Позивач тривалий час не проживає у спірній квартирі, оскільки шлюб між сторонами розірвано і вони не підтримують відносин між собою. Однак відповідачка неодноразово заявляла, що у позивача відсутнє будь-яке право на спірну квартир, що така належить виключно їй, незважаючи на те, що спірна квартира придбана за час проживання сторін у зареєстрованому шлюбі та за їхні спільні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що на вимогу позивача підлягає поділу між сторонами у рівних частинах.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року закрито підготовче провадження із призначенням даної цивільної справи до судового розгляду по суті.

Ухвалами суду від 17.06.2022, 13.10.2022 року задоволено клопотання представника відповідачки - адвоката Дмитрович Н.В. щодо проведення судових засідань у цій справі (16.08.2022, 01.12.2022) в режимі відеоконференції із Стрийським міськрайонним судом Львівської області.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Волошин С.В. в судове засідання повторно не з`явилися, незважаючи на систематичне повідомлення їх судом про час і місце розгляду вказаної справи.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Дмитрович Н.В. повторно в судове засідання не з`явилися, незважаючи на систематичне повідомлення їх судом про час і місце розгляду вказаної справи. У поданому відзиві на позовну заяву відповідачка проти задоволення вказаного позову заперечила та просила у його задоволенні відмовити за безпідставністю, покликаючись на те, що позивач на час придбання спірної квартири був безробітним, а отримана ним заробітна плата була невисокою та її часто затримували. Відповідачка самостійно за оголошенням підшукала спірну квартиру, однак спільних коштів із відповідачем на її придбання у них не було, а тому вона звернулась за фінансовою допомогою до своїх батьків, зокрема, придбати спірну квартиру їй допоміг батько ОСОБА_4 , який на той час працював у м. Сургут РФ та мав високий заробіток. Натомість, позивач участі в придбанні спірної квартири не приймав, жодних коштів чи своєї згоди, як другий член подружжя, на її придбання не надавав. Після оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири у ній ніхто не проживав, а відповідачка переїхала туди жити із дітьми у 2016 році, зокрема, після того, як її старший син мав йти у перший клас школи та після проведення у ній ремонтних робіт її родичем ОСОБА_5 . Натомість позивач до спірної квартири не вселявся, залишившись надалі проживати в с. Заболотівці, як і не брав особистої та фінансової участі в проведенні ремонтних робіт у придбаній квартирі. Він лише декілька разів провідував у спірній квартирі їх. Також рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами встановлено відсутність між ними майнового спору, а за іншим судовим рішенням позивач повинен сплачувати аліменти на утримання дітей та має наявну заборгованість по цих аліментах, а тому відповідачка вважає цей позов помстою позивача за те, що відповідачка проживає з іншим чоловіком. З урахуванням наведених заперечень відповідачка вважає спірну квартиру її особистою приватною власністю, яка придбана хоча і у період шлюбу, однак за її особисті кошти, відтак просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цього позову за безпідставністю.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 а перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2002 року до 20 грудня 2019 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 19.11.2019 року, яке набрало законної сили 20.12.2019 року, вказаний шлюб між сторонами було розірвано, про що вбачається зі справи (а.с. 13).

Частиною першою статті 36 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України).

Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як убачається із матеріалів справи, що 13 вересня 2004 року відповідачкою ОСОБА_2 під час шлюбу із позивачем ОСОБА_1 , було зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1012408), загальною площею 19,8 кв.м., житловою площею 10,0 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №225727554 від 28.09.2020, копія якої долучена до справи (а.с. 5).

Зокрема, судом встановлено, що безпосереднім предметом спору в цій справі є виключно спірна квартира АДРЕСА_1 , яку позивач просить поділити між сторонами у рівних частинах, виділивши позивачу та відповідачці по Ѕ її частини кожному.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 цієї Постанови, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В силу правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Окрім того, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У статті 61 СК України визначено об`єкти права спільної сумісної власності.

Тлумачення статей 60, 61 СК України дає підстави для висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/1506/20 (провадження № 61-17350св21) із посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), зазначено, що: «за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з нормами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2022 року в справі №369/9429/18.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, заначено, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зокрема, будучи допитаною в судовому засіданні у якості свідка, позивачка ОСОБА_2 повідомила, що у неї із позивачем склались неприязні відносини. Під час шлюбу в позивача були постійні проблеми зі здоров`ям, згодом його прооперували, і хоча вони обоє працювали та отримували дохід, однак всі зароблені кошти йшли на лікування позивача, а тому достатніх коштів для придбання житла у них не було. Спірну квартиру самостійно підшукала відповідачка, а придбав квартиру за 3000 доларів США її батько ОСОБА_4 , який добре заробляв у м. Сургут. Батько помер у 2012 році. Її колишній чоловік ОСОБА_1 не має до цієї квартири жодного відношення та не був присутнім під час укладення договору купівлі-продажу. Ремонтні роботи у вказаній квартирі здійснив її родич ОСОБА_6 . У спірну квартиру відповідачка вселилась разом із дітьми, а позивач залишився проживати у її матері в с. Заболотне. Усі витрати по спірній квартирі здійснювала виключно відповідачка, а позивач жодної участі у цьому не приймав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що вона є матір`ю відповідачки та відповідно тещею позивача. Спірну квартиру по АДРЕСА_3 придбали вона із чоловіком у 2004 році за 2000 доларів США, оскільки чоловік їздив на заробітки в РФ, а позивач ОСОБА_1 не має до цієї квартири жодного відношення. Після одруження її дочка із зятем проживали у її житловому будинку в с. Заболотне. Дочка працювала на АЗС, а її заробітна плата була невеликою. Ініціатором придбання спірної квартири був її чоловік (батько відповідачки), оскільки вони своїх коштів на придбання вказаної квартири не мали, зять лікувався, бо в них із дочкою не було дітей. Вони також ще довгий час проживали з нею в селі, бо не мали коштів на ремонт квартири. Ремонт робив її родич безкоштовно, а зять грошей не давав. Дочка переселилась на квартиру в 2016 році, а зять дальше проживав у її житловому будинку в с. Заболотне, а у 2020 році зять виїхав проживати до своєї матері в с. Боложинів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що вона є рідною сестрою відповідачки, яка одружилась із позивачем у 2001 році і проживали в с. Заболотне. Чи працювала сестра із чоловіком свідок не пригадує. Спірну квартиру купляли її батьки за особисті кошти, але оформили на сестру (відповідачку), яка переїхала проживати на придбану квартиру, коли її старша дитина пішла в школу. Сестра сама переїхала жити в квартиру, а її колишній чоловік залишався надалі проживати в селі. Ремонт придбаної квартири здійснив рідний брат її матері ОСОБА_6 , а хто сплатив за ремонті роботи свідку не відомо, бо вони обоє працювали.

Однак, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту чинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07 лютого 2022 року в справі №753/97/20, де зауважив, що суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи відповідача про безгрошовість позики та про домовленість щодо залучення коштів до товариства належними доказами не підтверджені та є припущеннями. Такий висновок апеляційного суду є правильним, враховуючи, що згідно з усталеною судовою практикою не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема, у частині другій статті 937 ЦК України (форма договору зберігання), частині третій статті 949 ЦК України (обов`язок зберігача повернути річ), які до спірних правовідносин не застосовуються. Тому суд апеляційної інстанції правомірно визнав неспроможними і відхилив показання свідка, оскільки вищевказані обставини (отримання грошей у позику або безгрошовість позики) не можуть підтверджуватись показаннями свідків.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі №161/13495/16-ц, де суд вказав, що апеляційний суд припустився помилки, встановивши на підставі показів свідків наявність між сторонами у справі договірних правовідносин, а також факт їх виконання сторонами, оскільки не врахував роз`яснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме, що не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у частині другій статті 937 ЦК України (форма договору зберігання), частині третій статті 949 ЦК України (обов`язок зберігача повернути річ), які до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, аналогічно зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року в справі №340/265/17, що квитанції про перерахування коштів особою на користь відповідача шляхом банківських платежів не містять інформації про підстави їх сплати. Відповідно вказані кошти не містять ознак ні завдатку, ні авансу, а є безпідставно отриманими коштами. Врахування пояснень позивача та показів свідків при аналізі правової природи цих коштів є неправомірними. Тобто, з урахуванням роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якої не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину, тому суд апеляційної інстанції не повинен був при визначенні правової природи отриманих сум коштів брати до уваги покази свідків.

Відтак, суд вважає недоведеними покликання відповідачки на те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, придбана хоча і у період шлюбу, однак за її особисті кошти, надані її батьком ОСОБА_4 , оскільки доказів на підтвердження цих фактичних обставин нею до суду не надано, а показання свідків, які безпосередньо зацікавлені в результатах вирішення цього майнового спору на користь самої відповідачки (відповідачка, її мати та рідна сестра), не можуть підтверджувати вказаних обставин, оскільки в силу частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Більше того, показання допитаних свідків відповідачки є взаємосуперечними, оскільки відповідачка покликалась на те, що спірна квартира придбана за кошти її батька із ціною 3000 доларів США, а свідок ОСОБА_7 вказала, що спірну квартиру купила вона разом із чоловіком за 2000 доларів США. Однак жодних належних і допустимих доказів зазначеному факту відповідачка до суду не надала.

Крім того, суд вважає помилковими доводи відповідачки, як на підставу для відмови в задоволенні цього позову, покликання на те, що рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами встановлено відсутність між ними майнового спору, оскільки цей факт встановлено станом на день ухвалення судового рішення від 19.11.2019 року, а в силу приписів частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка в даному випадку позивачем дотримана (позов подано 21.04.2021). Доводи відповідачки щодо невселення позивача у спірну квартиру не можуть впливати на обсяг його права щодо частки у спільній сумісній власності подружжя.

Також суд вважає помилковими покликання відповідачки на те, що позивач участі в придбанні спірної квартири не приймав, жодних коштів чи своєї згоди, як другий член подружжя, на її придбання не надавав, оскільки такі не можуть бути підставою для визнання спірної квартири її особистою приватною власністю, оскільки згідно частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, однак із таким позовом до суду ніхто зі сторін цього спору не звертався.

Крім того, на думку суду, не заслуговують на увагу доводи відповідачки про те, що вона вважає цей позов помстою позивача за те, що відповідачка проживає з іншим чоловіком, оскільки такі грунтуються на припущеннях.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Ураховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу між сторонами, а доводи відповідачки щодо набуття її за свої особисті кошти не знайшли свого підтвердження у ході розгляду даної цивільної справи, а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини кожному на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1012408).

Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна - 1012408).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер майна - 1012408).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи.

Позивач: ОСОБА_1 (80527, с. Боложинів Золочівського району Львівської обалсті, РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: адвокат Волошин Сергій Вікторович (80500, м. Буськ, Майдан Незалежності, 5, Золочівського району Львівської області).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник відповідачки: адвокат Дмитрович Наталія Василівна ( АДРЕСА_5 ).

Повний текст рішення виготовлено: 28 грудня 2022 року.

Суддя: І. Б. Кос