КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 755/8172/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1448/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 квітня 2021 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Плюс Україна» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести зміни до запису в трудову книжку, стягнення моральної шкоди,

встановив:

у травні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про доповнення підстав позову від 13 вересня 2019 р., просив:

1)
Безстроковий трудовий договір №02/01/14, укладений 2 січня 2014 року між ним та відповідачем, розірвати у зв`язку порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору;

2) Зобов`язати ТОВ «Дельта Плюс Україна» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення, у відповідності до вимог ч. З ст. 38 КЗпП України - порушення роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору;

3) Визнати накази від 17 квітня 2019р. № 15/1 та від 18 квітня 2019р. № 16 недійсними та такими, що суперечать чинному законодавству;

4) Визнати наказ №7/1 від 29 березня 2019р. про його звільнення з займаної посади недійсним та таким, що суперечить чинному законодавству;

5) Визнати формулювання причин його звільнення, вказаних у наказі № 7/1 від 29 березня 2019р. та запису № 34 у трудовій книжці, таким, що не відповідає чинному законодавству;

6) Вказати наступну причину його звільнення - «звільнений за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України»;

7) Визнати наказ № 27 від 24 травня 2019 року недійсним та таким, що суперечить чинному законодавству;

8) Стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 3 місячного посадового окладу;

9) Стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за 10 днів ненаданої протягом 5 років відпустки за роботу з особливим характером праці (робота за комп`ютером) в сумі 2 080грн 61коп.;

10) Стягнути з відповідача на його користь судовий збір та судові витрати, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2019р. до дня видачі трудової книжки;

11) Стягнути з відповідача на його користь вартість лікарських засобів, придбаних для лікування в стаціонарі, в розмірі 2 069грн 67коп.;

12) Стягнути з відповідача на його користь моральну (немайнову) шкоду, що була вчинена йому внаслідок не видачі йому трудової книжки, в розмірі 20 000грн;

13) Зобов`язати генерального директора, директора та головного бухгалтера ТОВ «Дельта Плюс Україна» покрити шкоду, заподіяну підприємству у співвідношенні 20%, 60% та 20% від суми шкоди відповідно.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він працював заступником генерального директора з охорони праці, транспортної та пожежної безпеки в ТОВ «Дельта Плюс Україна» з 2 січня 2014 року по 29 березня 2019 року. Наказом № 120-к від 12 листопада 2018 року його було незаконно звільнено з посади у зв`язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 20 жовтня 2018 року без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року він був поновлений на роботі, однак в період з 27 лютого 2019 року по 12 березня 2019 року йому так і не було організоване робоче місце, про що він повідомляв керівництво підприємства.

Позивач стверджував, що не витримавши такого відношення, 14 березня 2019 року він подав заяву про звільнення згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з якою директор товариства - Гунько С.В. не погодився, мотивуючі тим, що він має право розірвати трудовий договір у визначений строк (14 березня), але підприємство не зобов`язано його звільняти у вказаний строк.

15 березня 2019 року він звернувся до головного управління Держпраці у Київській області стосовно перевірки дотримання вимог законодавства про працю відповідачем. У своїй відповіді від 26 квітня 2019р. перший заступник начальника головного управління Держпраці у Київській області Андрієнко В. підтвердив факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю, які були ним вказані у заяві про звільнення від 14 березня 2019 року, а саме вимог в частині ненадання йому додаткової відпустки в період з 2014 року по 2019 рік - 2 календарні дні за кожен відпрацьований рік, що станом на 14 березня 2019 року складало 10 днів.

Позивач стверджував, що у період з 15 березня 2019 року по 28 березня 2019 року він був непрацездатним і на придбання ліків ним було витрачено 2 069грн 67коп. 29 березня 2019 року він передав лікарняні листки у бухгалтерію і попросив підготувати йому копію наказу про звільнення та трудову книжку, однак головний бухгалтер Дорошенко В.H. відповіла, що директор Гунько С.В. не давав відповідного розпорядження і не підписав його заяву, а тому головний бухгалтер запропонувала йому особисто звернутися за поясненнями до директора.

Позивач зазначав, що він неодноразово телефонував керівництву підприємства, писав листи як по електронній пошті, так і Укрпоштою та "Новою поштою" з проханням видати йому трудову книжку та копію наказу про звільнення, тому що без вказаних документів він позбавлений можливості стати на облік як безробітний та влаштуватися на роботу.

5 квітня 2019 року він приїхав на підприємство для зустрічі з директором Гунько С.В. з метою отримання трудової книжки та копії наказу про своє звільнення. Під час зустрічі він в черговий раз підтвердив своє бажання звільнитися та отримати трудову книжку, однак Гунько С.В. йому в цьому відмовив, посилаючись на те, що заява написана з порушенням вимог трудового законодавства, але не пояснив, у чому саме і які вимоги були порушені.

Враховуючи викладене, позивач вважав, що своїми діями керівництво підприємства в особі генерального директора Сімонова Д.В. та директора Гунька С.В.

зловживає своїми правами з метою завдати шкоди йому та його родині.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що з 30 березня 2019 року він не працює. Роботодавці, до яких він звертався з приводу працевлаштування, не бажають мати з ним трудові відносини дізнаючись, що він не має трудової книжки, є особою з інвалідністю (переніс два ішемічних інсульти та декілька разів на рік змушений проходити відновлювальне лікування у неврологічному та кардіологічному відділеннях), має на утриманні двох дітей, один з яких з інвалідністю, а другий переніс перелом хребта, онука 4 років та дружину, яка змушена доглядати за дітьми та онуком. На даний час у його родині склалася дуже важка, напружена та нервова ситуація у зв`язку з тим, що відсутність трудової книжки перешкоджає його працевлаштуванню, він продовжує переносити великі душевні страждання внаслідок усвідомлення неможливості утримувати родину, забезпечити ліками доньку, сина та себе, враховуючи характер та обсяг завданих йому моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 20000грн.

Крім того, позивач зазначав, що його заробітна плата за останні 2 місяці роботи склала 26 159грн 06коп. Кількість робочих днів за останні два місяця роботи (лютий-березень 2019 року) складає 40 днів. Борг за один день вимушеного прогулу складає 653грн 98коп (26159,06/40 = 653,98).

17 червня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва провадження за позовними вимогами про визнання недійсними та такими, що суперечать законодавству накази від 17.04.2019 р. за №15/1 та від 18.04.2019 р. за №16, зобов`язання генерального директора Сімонова Д.В., директора Гунько С.В., головного бухгалтера Дорошенко В.М. ТОВ Дельта Плюс Україна» покрити шкоду, заподіяну підприємству у співвідношенні 20%, 60% та 20% від суми шкоди відповідно - закрито у зв`язку зі відмовою позивача від вказаних позовних вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 1 квітня 2021 року у задоволенні позову про розірвання трудового договору, зобов`язання внести зміни до запису в трудову книжку, стягнення моральної шкоди відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині розірвання безстрокового трудового договору № 02/01/14, укладеного 2 січня 2014 року між ним та відповідачем; зобов`язати відповідача внести запис до його трудової книжки про звільнення, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України - порушення роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору; стягнути з відповідача на його користь судовий збір та судові витрати, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2019 р. до дня видачі трудової книжки; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, що була завдана йому внаслідок невидачі трудової книжки, в розмірі 20 000грн.

Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив предмет доказування - звільнення позивача з займаної посади за власним бажанням, без поважних причин з 29 березня 2019р., що суперечить обставинам справи, оскільки на момент його звернення до суду трудові відносини були припинені тільки з боку позивача, а відповідач наполягав на їх подовженні.

Суд першої інстанції не взяв до уваги надані позивачем та відповідачем докази і предметом доказування визначив саме факт звільнення позивача на підставі наданих відповідачем штучно створених доказів, а саме: копії наказу про звільнення за власним бажанням без поважних причин від 29 березня (рік невідомий) № 7/1 та копії запису у трудовій книжці позивача про звільнення за власним бажанням без поважних причин на підставі наказу від 28 березня 2019р., а не вимоги позивача про розірвання трудового договору у зв`язку з порушенням трудового законодавства, які зазначені у позовній заяві.

Позивач вважає, що судом першої інстанції надані позивачем письмові та усні

пояснення до доказів у справі не було досліджено належним чином, оскільки позивач у наданих суду письмових поясненнях звертав увагу суду на численні факти надання відповідачем штучно створених, завідомо недостовірних та підроблених доказів стосовно видання наказу про звільнення саме 29 березня 2019 року та проведення повного розрахунку саме 22 травня 2019 року.

Крім того, позивач зазначає, що до цього часу йому не сплачено компенсацію за ненадану додаткову відпустку за особливі умови праці в обсязі 10 днів.

Також позивач стверджує, що 20 вересня 2019 року у судовому засіданні суд на місці ухвалив відмовити в задоволенні клопотання про витребуванні доказів, які мали суттєве значення по суті справи, однак відповідна ухвала судом учасникам справи не надавалась, а тому позивач був позбавлений права подання апеляційної скарги на вказану ухвалу суду.

Позивач звертає увагу суду, що документи, надані відповідачем суду першої інстанції та надіслані іншим учасникам справи, а саме: відзив на позовну заяву та додатки до нього не містять власноручного підпису генерального директора відповідача, а суд першої інстанції не з`ясував справжню волю генерального директора відповідача Сімонова Д.В. , чий підпис було штучно відтворено, на настання відповідних правових наслідків і не надав відповідної правової оцінки цим обставинам справи.

Крім того, суд першої інстанції надав матеріали справи для ознайомлення невідомій третій особі ( ОСОБА_5 ), яка визначила себе як представник відповідача, але відповідна довіреність у матеріалах справи відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що позивачем не було надано суду жодного документу, який би підтверджував допущені порушення законодавства про працю з боку відповідача. Крім того, позивачем в порушення вимог своєї посадової інструкції не виконувалися належним чином трудові обов`язки, що підтверджується звітом аудиторської перевірки стану справ ТОВ «Дельта Плюс Україна» з ОП і пожежної безпеки, станом на 3 вересня 2018 року, проведеного ТОВ «РАСІО».

Також відповідач зазначає, що позивач своїми діями, які виразилися у виході на роботу 29 березня 2019 року, поданням ним особисто внутрішніх документів: службової записки, заяви, як працівником відповідача, до бухгалтерії товариства, подачею двох лікарняних листів для обліку і нарахування, як працівнику товариства, відповідних виплат, отримання ним цих виплат, добровільно відмовився від звільнення з 14 березня 2019 року та продовжив свої трудові відносини з відповідачем і тому був звільнений 29 березня 2019 року по спливу 2-х тижневого строку попередження за власним бажанням.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Плюс Україна» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести зміни до запису в трудову книжку, стягнення моральної шкоди повернуто до Дніпровського районного суду міста Києва для прийняття процесуального рішення по заяві ОСОБА_1 про доповнення підстав позову від 13 вересня 2019 року.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Плюс Україна», що зазначені в заяві, зареєстрованій 17 вересня 2019 року, відмовлено.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, однак у судові засідання 23 листопада 2022 року та 21 грудня 2022 року позивач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про судові засідання (с.с.182, 230 т.4), подав заяви про розгляд справи у його відсутність, тому колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвокат Гурез І.О., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 2 січня 2014 року працював на посаді заступника генерального директора з охорони праці, транспортної та пожежної безпеки в ТОВ «Дельта Плюс Україна» на підставі безстрокового трудового договору № 02/01/14 від 2 січня 2014 року.

Наказом генерального директора ТОВ «Дельта Плюс Україна» №120-К від 12.11.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з 12.11.2018 року у зв`язку із відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року у справі № 755/18170/18 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника генерального директора із охорони праці, транспортної та пожежної безпеки у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дельта Плюс Україна».

Наказом № 4-к від 27 лютого 2019 року скасовано наказ № 120-К від 12 листопада 2018 року та поновлено ОСОБА_1 на зазначеній посаді з 12 листопада 2018 року.

Наказом № 8 від 1 березня 2019 року ОСОБА_1 надана відпустка без збереження заробітної плати з 1 березня 2019 року по 7 березня 2019 року згідно його заяви від 28 лютого 2019 року.

14 березня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ТОВ «Дельта Плюс Україна» подана заява про звільнення його з 14 березня 2019 року у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства чинного трудового законодавства та умов трудового договору згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: ненадання відпустки протягом декількох років, загальний термін понад 60 діб; вимоги директора, які суперечать вимогам трудового договору, так як він, як заступник генерального директора, організує виконання завдань, а не виконує їх особисто, як того вимагає Гунько С.В. ; термін його відпустки складає не 24 календарні дні, а 26, як інваліда 3 групи.

На заяву ОСОБА_1 директор ТОВ «Дельта Плюс Україна» Гунько С.В. надав відповідь про відсутність підстав для його звільнення у зв`язку із порушенням роботодавцем трудового законодавства та умов трудового договору, укладеного з ним, оскільки він був поновлений на роботі відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року та на підставі його заяви від 27 лютого 2019 року йому була надана відпустка за власний рахунок до 10 березня 2019 року, тому товариство не вбачає порушень трудового законодавства.

5 квітня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ТОВ «Дельта Плюс Україна» подана службова записка, в якій позивач просить дати розпорядження директору Гунько С.В. стосовно оформлення необхідних документів та видачі йому копії наказу про звільнення на підставі його заяви від 14 березня 2019 року та видачі трудової книжки.

Листом від 26 квітня 2019 року Головного управління держпраці у Київській області Биковського В.І. повідомлено, що проведеною перевіркою встановлено, що після поновлення його на роботі товариством було організоване його робоче місце у тому ж кабінеті, який він займав до звільнення, надано комп`ютер та мобільний телефон, а також канцелярське приладдя, а враховуючи його підпорядкованість та підзвітність генеральному директору та директору товариства, він зобов`язаний виконувати їх розпорядження. Також позивача було повідомлено, що недоотриманні ним дні відпустки, будуть йому надані товариством у разі звернення із відповідною заявою.

Наказом генерального директора ТОВ «Дельта Плюс Україна» № 7/1 від 29 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника генерального директора з охорони праці, транспортної та пожежної безпеки з 29 березня 2019 року відповідно до ст. 38 КЗпП України. Зазначено виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 2 січня 2014 року по день звільнення. Підставою звільнення зазначена заява про

звільнення від 14 березня 2019 року.

22 травня 2019 року ОСОБА_1 виплачені грошові кошти у зв`язку із його звільненням у сумі 3 953,15грн.

22 травня 2019 року ОСОБА_1 направлений лист про необхідність отримати трудову книжку, який був отриманий 4 червня 2019 року.

24 травня 2019 року ОСОБА_1 виплачена компенсація за несвоєчасно видану трудову книжку у сумі 8 566,73грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання трудового договору, зобов`язання внести зміни до запису в трудову книжку, стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що трудові правовідносини між сторонами припинені 29 березня 2019 року у зв`язку із видачею відповідачем наказу про звільнення позивача за власним бажанням, тому спірний трудовий договір припинив свою дію та вважається розірваним.

Також суд зазначив, що відповідачем у зв`язку із затримкою у видачі трудової книжки виплачена 24 травня 2019 року компенсація, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 березня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не були порушені законні права та інтереси позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення від 29 березня 2019 року та формулювання причин звільнення, зазначених у трудовій книжці, про стягнення вихідної допомоги та грошової компенсації за ненадану відпустку, у додатковому рішенні від 13 липня 2022 року суд зазначив, що у судовому засіданні позивач та його представник зазначені позовні вимоги не підтримали та доказів у підтвердження цих вимог суду надано не було.

У визначений законом строк додаткове рішення суду від 13 липня 2022 року позивачем оскаржене не було.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги апеляційної скарги, предметом апеляційного перегляду є рішення суду від 1 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання безстрокового трудового договору № 02/01/14, укладеного 2 січня 2014 року між позивачем та відповідачем; зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України - порушення роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору; стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та судових витрат, середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 березня 2019 р. до дня видачі трудової книжки; стягнення з відповідача моральної шкоди, що була завдана позивачу внаслідок невидачі трудової книжки, в розмірі 20 000грн.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 4 статті 265 ЦПК України визначає, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Зазначаючи у рішенні суду від 1 квітня 2021 року, що трудові правовідносини між сторонами припинені 29 березня 2019 року у зв`язку із видачею відповідачем наказу про звільнення позивача за власним бажанням, тому спірний трудовий договір припинив свою дію та вважається розірваним, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не дотримався вищезазначених норм процесуального права та не розглянув по суті заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на підстави позовних вимог, не навів у рішенні мотиви, з яких відхилив аргументи позивача та не зазначив чи були порушені права позивача відповідачем у результаті видачі наказу про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки позивачем не було подано заяви про звільнення за вказаною нормою.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є обґрунтованими, тому рішення суду від 1 квітня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

На підставі частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 зазначено, що «за змістом статті 38 КЗпП працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з відсутності правових підстав для звільнення позивача згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки порушення умов виплати заробітної плати носило разовий характер, було викликано поважними причинами й не потягло істотного порушення трудових прав позивача, а порушення ПАТ «КБ «Надра» інших норм законодавства про працю та вимог колективного договору ОСОБА_1 не доведено. При цьому суди не врахували, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Судами також не враховано й того, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

Звертаючись до відповідача із заявою 14 березня 2019 року про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач посилався на те, що йому не надавали відпустки протягом декількох років, загальний термін біля 60 діб; що вимоги директора, які суперечать вимогам трудового договору - він, як заступник генерального директора організовує виконання завдань, а не виконує їх особисто, як того вимагає директор; термін його відпустки складає не 24 календарних дні, а 26, як інваліда 3 групи.

Відповідач відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у відповіді зазначивши, що за час роботи позивача у товаристві йому надавалися відпустки згідно його заяв і не було випадків відмови у наданні відпустки; що обов`язок виконувати завдання директора товариства передбачений умовами трудового договору, який був укладений з позивачем 2 січня 2014 року; а також, що товариство не заперечує право ОСОБА_1 на щорічну оплачувану відпустку строком 26 календарних днів, як особі з інвалідністю 3 групи.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 визнав, що до звільнення не звертався до відповідача із заявою про надання невикористаної відпустки або додаткової відпустки. Також під час судового розгляду позивачем не було надано доказів звернення до відповідача із заявами про надання щорічних або додаткових відпусток, за якими відповідачем у наданні відпусток було необґрунтовано відмовлено.

Матеріали справи не містять доказів, які саме протиправні розпорядження директора товариства були надані ОСОБА_1 , які він не зобов`язаний був виконувати відповідно до умов трудового договору та посадової інструкції.

Під час судового розгляду позивачем не було надано доказів відмови відповідача

надати йому щорічну відпустку терміном 26 календарних днів, як особі з інвалідністю 3 групи, за його заявою.

Отже, обставини зазначені ОСОБА_1 у заяві від 14 березня 2019 року, як підстави для звільнення згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, ним доведені не були.

Доводи позивача, що після поновлення на роботі йому не було організоване робоче місце, належними доказами не підтверджені, а з відповіді Головного управління держпраці у Київській області від 26 квітня 2019 року вбачається, що після поновлення на роботі ОСОБА_1 було надано робоче місце у кабінеті, який він займав до звільнення, також надані комп`ютер, мобільний телефон та канцелярське приладдя. Ці обставини також підтверджені заявою ОСОБА_1 на ім`я генерального директора товариства від 29 березня 2019 року, в якій він зазначає про відмову директора товариства прийняти у нього основні засоби (монітор, системний блок та принтер у кабінеті, корпоративний мобільний телефон).

Посилання ОСОБА_1 , що відповідачем неправильно була розрахована компенсація за невикористані дні відпустки при його звільненні 12 листопада 2018 року, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вказана обставина не була зазначена у заяві від 14 березня 2019 року як підстава для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Крім того, необхідно враховувати, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі, тобто визнано його звільнення 12 листопада 2018 року незаконним, а відтак нарахування компенсації за невикористану відпустку при звільненні 12 листопада 2018 року, не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки така компенсація виплачується при звільненні працівника відповідно до ст. 83 КЗпП України.

При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідача із заявою про виплату йому компенсації за невикористані дні відпустки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних доказів у підтвердження порушення відповідачем його трудових прав у період з 11 по 14 березня 2019 року (період фактичної роботи позивача після поновленні на роботі), а відтак позивачем не доведено факту порушення його трудових прав з боку роботодавця, тому позовні вимоги про розірвання трудового договору від 2 січня 2014 року та зобов`язання відповідача внести відомості у трудову книжку про звільнення позивача на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що на час звернення до суду з даним позовом, відповідачем не був виданий наказ про звільнення позивача, а суд не врахував, що позивачем не подавалася заява про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, не може бути підставою для задоволення вищезазначених позовних вимог.

Як вже зазначалося, позивачем не надано належних та достатніх доказів у підтвердження порушення відповідачем трудових прав позивача, що могло бути підставою для його звільнення відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України.

Під час судового розгляду було встановлено, що відповідачем виданий наказ про звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, який датований 29 березня 2019 року.

Проте, позивачем не були підтримані позовні вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, не оскаржене судове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог, а під час апеляційного розгляду позивач зазначив, що вважає даний наказ неіснуючим, оскільки він був виданий у травні 2019 року після його звернення до суду.

Разом з цим, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що саме на підставі цього наказу (№7/1 від 29 березня 2019 року) відповідачем зроблений запис у трудовій книжці позивача про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.

Враховуючи вимоги апеляційної скарги та межі оскарження рішення суду від 1 квітня 2021 року, колегія суддів не надає оцінку правомірності наказу про звільнення

позивача.

З приводу позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки з 29 березня 2019 року до дня видачі трудової книжки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивача, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивача, було визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За обставинами даної справи встановлено, що у день звільнення 29 березня 2019 року ОСОБА_1 не була видана трудова книжка і з ним не був проведений повний розрахунок, що не заперечував відповідач.

Платіжним дорученням № 1516 від 22 травня 2019 року ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти, як остаточний розрахунок при звільненні у сумі 3 953,15грн.

Наказом генерального директора товариства № 27 від 24 травня 2019 року бухгалтерії товариства надано розпорядження виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з 30 березня 2019 року по 24 травня 2019 року, як компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні та затримку у видачі трудової книжки.

Платіжним дорученням № 1517 від 24 травня 2019 року ОСОБА_1 перераховано 8 566,73грн компенсації за затримку у видачі трудової книжки.

Відповідачем наданий лист від 22 травня 2019 року, згідно якого позивач запрошувався для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, який був отриманий ОСОБА_1 4 червня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Також відповідачем надані докази повідомлення ОСОБА_1 у телефонному режимі 23 та 24 травня 2019 року про можливість отримати трудову книжку, що позивачем спростовано не було.

Разом з цим, позивачем трудова книжка отримана не була.

Враховуючи, що відповідачем виплачений позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки по 24 травня 2019 року у добровільному порядку, у подальшому позивач за власною ініціативою не отримував трудову книжку, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 березня 2019 року по день видачі трудової книжки.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивача, було передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20 000грн, яка була завдана йому внаслідок невидачі трудової книжки.

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що невидача трудової книжки у період з 29 березня 2019 року по 24 травня 2019 року, завдала йому моральну шкоду, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цих позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги, зазначені у прохальній частині апеляційної скарги, задоволенню не підлягають, відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених

судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Плюс Україна» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести зміни до запису в трудову книжку, стягнення моральної шкоди, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк