ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3190/22 Справа № 210/7212/21 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства АрселорМіттал Кривий Ріг на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства АрселорМіттал Кривий Ріг, про відшкодування моральної шкоди завданної ушкодженням здоров`я для виконання вимог,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-6), в обґрунтування якого посилався на те, що перебуваючи в трудових відносинах з Новокриворізьким гірничо-збагачувальним комбінатом працював у шкідливих умовах праці з 09.03.1977р. по 11.02.1985р. на посаді машиніста бульдозера 5-го розряду, з 11.02.1985р. по 01.12.1990р. на посаді машиніста бульдозера 6-го розряду, з 01.12.1990р. по 06.09.1993р. на посаді механіка виробничої дільниці, з 06.09.1993р. по 06.09.1993р. на посаді машиніста бульдозера 6-го розряду.

Новокриворізький гірничо-збагачувальний комбінат був реорганізований в Криворізький Державний гірничо-збагачувальний комбінат «Криворіжсталь» наказом Міністерства промисловості України від 08.10.1996р. №179, 07.04.2004р. наказом Міністерства промислової політики України Державний гірничо-збагачувальний комбінат «Криворіжсталь» реорганізовано в ВАТ «Криворізький гірничого-металургійний комбінат Криворіжсталь», 12.01.2006р. ВАТ «Криворізький гірничого-металургійний комбінат Криворіжсталь» реорганізовано у ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг», 14.06.2007р. ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» реорганізовано у ВАТ (АРСЕЛОРМІТТАЛ КРИВИЙ РІГ» після чого реорганізовано у ПАТ «АРСЕЛОРМІТТАЛ КРИВИЙ РІГ», який є правонаступником Новокриворізького гірничо-збагачувального комбінат.

Позивач вказує, що при роботі на підприємстві правонаступником якого є відповідач він підпадав під дію пилу, шуму та загальної вібрації, показники котрих перевищують нормативні через недосконалість робочого місця, зокрема, відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 24.11.1994р. вібрація на робочому місці позивача перевищувала ГДН на 39 разів та становила 21 дБ, що підтверджується також Санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці машиніста бульдозера на кар`єрі НКГЗК №2/2/2-569 від 28.04.1994р.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання - позивач з вини підприємства правонаступником якого є відповідач отримав хронічне професійне захворювання з діагнозом вібраційна хвороба І ст., периферичний ангіодиктонічний синдром.

Професійне захворювання виникло у зв`язку з конструктивними недоліками механізмів та обладнання.

Позивач працював на підприємстві правонаступником якого є відповідач в шкідливих умовах праці протягом 17 років.

Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з заподіяннями шкоди він 20.02.1996р. вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 25%, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК від 20.02.1996р. №135.

01.02.2001р. у зв`язку із заподіяннями шкоди позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 35% та третю групу інвалідності, що підтверджується копією довідки МСЕК від 01.02.2002р. серії МСЕ ДНА 01 №143810.

18.12.2003р. у зв`язку із заподіяннями шкоди позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 50% безстроково та третю групу інвалідності що підтверджується копією довідки МСЕК від 18.12.2003р. серії МСЕ ДНА 01 №348727 та додатком до довідки «025359 б/н від 18.12.2003р.

Позивач вважає, що у зв`язку з отриманням ушкодження здоров`я з вини відповідача йому постійно доводиться перебувати на стаціонарному лікуванні, що підтверджується зокрема виписними епікризами, що додаються, позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває біль у попереку та відчуває недостатність рухливості, трясіння рук, позбавлений можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що призводить до зниження якості життя, тому вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 270 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ АрселорМіттал Кривий Ріг, про відшкодування моральної шкоди завданної ушкодженням здоров`я задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я у розмірі 175 000,00 грн без нарахування та утримання податку з доходу фізичних осіб та інших зборів та платежів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 44-47).

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та не повно враховано висновки Верховного суду викладені при вирішенні аналогічних справ, а також положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р., у зв`язку з чим просить рішення суду змінити шляхом збільшення суми грошового відшкодування моральної шкоди до 270 000,00 грн (а.с. 49-52).

Не погодившись з таким рішенням, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 60-64).

ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, на ім`я ОСОБА_1 та архівної довідки, вказано, що останній перебував в трудових відносинах з Новокриворізьким гірничо-збагачувальним комбінатом з 09.03.1977р. по 11.02.1985р. на посаді машиніста бульдозера 5-го розряду, з 11.02.1985р. по 01.12.1990р. на посаді машиніста бульдозера 6-го розряду, з 01.12.1990р. по 06.09.1993р. на посаді механіка виробничої дільниці, з 06.09.1993р. по 14.01.1996р. на посаді машиніста бульдозера 6-го розряду, з 14.01.1996 року по 05.02.1996 року електрослюсар, черговий по ремонту обладнання в кар`єрі 5 розряду кар`єр №3. 05.02.1996 року звільнений по ст. 38 КЗпП (а.с. 3-8, 16).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24.11.1994 року причиною професійного захворювання ОСОБА_1 став довготривалий строк роботи в умовах вібрації при роботі машиністом бульдозера: еквівалентний рівень на робочому місці перевищував допустимий на 21 дб або в 39 разів. Професійне захворювання виникло за обставин конструктивних недоліків машин, механізмів, обладнання (а.с. 9-11).

У зв`язку з заподіяннями шкоди позивач 20.02.1996 року вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 25%, що підтверджується довідкою МСЕК від 20.02.1996 року № 135 (а.с. 12).

01.02.2001 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 35% та третю групу інвалідності, відповідно до довідки МСЕК від 01.02.2002 року серії МСЕ ДНА 01 № 143810 (а.с. 13).

18.12.2003 року у зв`язку із заподіяннями шкоди позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 50% безстроково та третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК від 18.12.2003 року серії МСЕ ДНА 01 № 348727 та додатком до довідки 025359 від 18.12.2003 року (а.с. 14, 15).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем, зокрема і під час виконання ним трудових обов`язків на підприємствах, правонаступником, яких є ПАТ «АрселорМітталКривий Ріг», тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкоди було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167, 1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, або смертю фізичної особи членам родини померлого.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, а тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо він не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 210/3110/16-ц (провадження № 61-4983св18), який суд враховує при вирішенні цієї справи. У постановах Верховного суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-27цс12, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-188цс14, від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15 викладено правову позицію, згідно з якою правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві.

Як роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, судом першої інстанції було встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, в результаті чого останій втратив працездатність в розмірі 50 відсотків, та у зв`язку зі станом свого здоров`я переносить щоденні моральні страждання та переживання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано відсоток втрати позивачем професійної працездатності - 50%, за трудовим каліцтвом від 18.12.2003 року, безстроково, що свідчить про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, на теперішній час стан його здоров`я не відновлений, а враховуючи, встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково, взагалі можливість такого відновлення, а тому не бере до уваги доводи апеляційних скарг про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ПАТ АрселорМіттал Кривий Ріг, що відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, так як позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які підтверджують моральні страждання позивача та, крім того, дбати про особисту безпеку та здоров`я має безпосередньо працівник , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки закон покладає обов`язок створення безпечних і нешкідливих умов праці саме на роботодавця, власник або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерплому внаслідок фізичного чи психічного впливу небезпечних умов праці.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24.11.1994 року причиною професійного захворювання ОСОБА_1 став довготривалий строк роботи в умовах вібрації при роботі машиністом бульдозера: еквівалентний рівень на робочому місці перевищував допустимий на 21 дб або в 39 разів. Професійне захворювання виникло за обставин конструктивних недоліків машин, механізмів, обладнання (а.с. 9-11), а тому відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки завдавача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина в завданні шкоди.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що правовідносини, що існували між сторонами ґрунтувались на підставі трудового договору, а отже, до таких правовідносин не може застосовуватись такий спосіб захисту, як компенсація моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина`є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористались наданими їм правами, не обґрунтували свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства АрселорМіттал Кривий Ріг залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова