ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 719/620/19

провадження № 61-11623св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Федоренко Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня

2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову вказував, що 22 квітня 2016 року ОСОБА_2 отримав від нього у позику грошові кошти у розмірі 16 000 доларів США готівкою, на підтвердження чого відповідач написав розписку.

ОСОБА_2 зобов`язався у строк не пізніше двох календарних місяців з дня укладення договору позики (до 22 червня 2016 року) повернути ОСОБА_1 грошові кошти. Також сторони домовилися, що у випадку прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк ОСОБА_2 сплатить на користь ОСОБА_1 проценти у розмірі 0,05% від суми позики за кожен день прострочення грошового зобов`язання.

Позивач вказував, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, тому він звернувся до ОСОБА_2 з письмовою претензією про повернення всієї суми позики та процентів за прострочення виконання зобов`язання. Незважаючи на отримання претензії, ОСОБА_2 грошові кошти не повернув.

За таких обставин просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 16 000 доларів США та проценти за прострочення виконання зобов`язання за період з 23 червня 2016 року до 31 жовтня 2019 року в розмірі 9 808 доларів США.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року, ухваленим у складі судді Цицак В. Л., у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявив представник відповідача до ухвалення рішення.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року

апеляційну скаргу Федоренко Н. М. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку зі спливом позовної давності, зазначивши про відповідність таких вимог обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федоренко Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв докази, подані разом з апеляційною скаргою, а саме нотаріально посвідчену заяву свідка та належним чином завірену копію консультативного висновку Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Оболонського району міста Києва.

Заявник вказує про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо постановлення ухвали про призначення справи до розгляду за відсутності учасників справи та без їх завчасного повідомлення.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права здійснив апеляційний перегляд справи за відсутності позивача та його представника, які з поважних причин (введення карантинних обмежень) не змогли з`явитися в судове засідання. Суд апеляційної інстанції проігнорував надіслане електронною поштою клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 14 квітня 2020 року.

Допустивши вказані порушення норм процесуального права, як вважає заявник, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав вважати поважними причини, які призвели до звернення з позовом за межами позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 8 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 квітня 2016 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 16 000 доларів США на строк до 22 червня 2016 року, що підтверджується розпискою від 22 квітня 2016 року. У вказаній розписці зазначено, що у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити ОСОБА_1 проценти

з розрахунку 0,05% від суми позики за кожен день прострочення.

14 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою повернути борг в розмірі 16 000 доларів США та сплатити проценти за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 7 952 доларів США протягом 10 днів з моменту отримання претензії. Вказану вимогу ОСОБА_2 отримав 13 травня 2019 року, однак борг та проценти не повернув.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення основного боргу за розпискою

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що сторонами укладено договір позики у формі розписки

ОСОБА_2 про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернення

22 червня 2016 року, а також факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення грошових коштів у встановлений договором строк, суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення основного боргу.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині встановлення судами попередніх інстанцій обставин укладення договору позики, а також розміру заборгованості за ним, тому в силу положень статті 400 ЦПК України справа в цій частині не переглядається в касаційному порядку.

У справі, що переглядається, з урахуванням доводів касаційної скарги, перевірці в касаційному порядку підлягає правильність застосування судами попередніх інстанцій статті 267 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

(частини перша, п`ята статті 261 ЦК України). Отже ця норма передбачає презумпцію обізнаності особи про стан своїх майнових прав і вимог. Спростування цієї презумпції покладається на позивача.

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ЦК України не встановлює вимог щодо форми заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Така заява може бути викладена у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання (письмового чи усного), що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, згідно з якими учасники справи мають право заявляти клопотання, а також давати усні і письмові пояснення суду.

У той же час, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Слід звернути увагу, що позовна давність має на меті гарантувати правову визначеність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б виникнути, якби суди ухвалювали рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 9 жовтня

2022 року у справі № 757/26709/19-ц (провадження № 61-6092св22).

Встановивши, що у договорі позики, укладеному у формі розписки, сторони визначили строк виконання зобов`язання - 22 червня 2016 року, а з позовом про стягнення заборгованості за цим договором ОСОБА_1 звернувся 8 листопада 2019 року (дата направлення позову до суду поштовим відправленням), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про сплив позовної давності за вимогами ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 основного боргу за розпискою.

З урахуванням викладеного, а також на підставі заяви представника відповідача від 28 січня 2020 року, поданої в суді першої інстанції, про застосування наслідків спливу позовної давності, суди правильно застосували положення частини четвертої статті 267 ЦК України та ухвалили судові рішення про відмову у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення основного боргу з підстав спливу позовної давності.

Касаційний суд відхиляє доводи позивача про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв докази, подані разом з апеляційною скаргою (нотаріально посвідчену заяву свідка та належним чином завірену копію консультативного висновку Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Оболонського району міста Києва), оскільки встановивши, що такі докази не були подані до суду першої інстанції і представник позивача не довів обставин щодо неможливості їх подання до цього суду, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо повернення таких доказів заявнику, про що постановив відповідну ухвалу від 20 березня 2020 року. Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується

зі статтею 367 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо постановлення ухвали про призначення справи до розгляду за відсутності учасників справи та без їх завчасного повідомлення є безпідставними, оскільки статті 365 та 366 ЦПК України не містять положень щодо необхідності проведення підготовки розгляду справи судом апеляційної інстанції та призначення цим судом справи до розгляду за участю учасників справи.

Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про ігнорування апеляційним судом клопотання про відкладення розгляду справи та розгляд справи без його участі і без участі його представника, оскільки вказане клопотання направлене позивачем на адресу суду 14 квітня 2010 року о 9 год, а одержано суддею-доповідачем цього ж дня о 10 год50 хв, тобто після закінчення перегляду справи апеляційним судом.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову про стягнення основного боргу за розпискою підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення апеляційного суду у відповідні частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення основного боргу за розпискою, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив в цій частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги у вказаній частині без задоволення, а постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У справі, яка переглядається, суди встановили домовленість сторін про те, що у випадку неповернення суми позики до 22 червня 2016 року позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Надавши оцінку змісту розписки, суди правильно вважали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановили в ній розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, що відмінний від трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц

(провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Отже, правовідносини сторін трансформувались у натуральне зобов`язання і ОСОБА_1 не має права на нарахування процентів, заявлених до стягнення у цій справі, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3% річних необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/10864/19

(провадження № 61-17278св21).

У постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц

(провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Ухвалюючи судові рішення в частині відмови у стягненні процентів, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення процентів, нарахованих позикодавцем на підставі статті 625 ЦК України, проте помилково відмовили у задоволенні позову в цій частині з підстав спливу позовної давності.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою

статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновок, викладений після подання касаційної скарги у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року

у справі № 752/10864/19 (провадження № 61-17278св21), що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення процентів, нарахованих позикодавцем на підставі статті 625 ЦК України, однак вказали неналежні мотиви та підстави для такої відмови, судові рішення судів попередніх інстанцій у вказаній підлягають зміні у їх мотивувальних частинах.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у їх мотивувальних частинах в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів і залишення їх без змін в частині вирішення позовних вимог про стягнення основного боргу, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Федоренко Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня

2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду

від 14 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук