Справа № 344/8805/20
Провадження № 22-ц/4808/846/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену суддею Домбровською Г.В. 12 квітня 2022 року в м. Івано-Франківську у справі за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

13.07.2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Просила визнати за нею право власності на таке майно: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., зареєстрованого в Реєстрі за №Д1117, рішення про реєстрацію права власності прийняте 14.11.2002 року, запис про реєстрацію права власності №4771, книга №66; на 1/4 частку власності на нежитлове приміщення №2 торгово-офісне приміщення, адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25694273; на 1/2 частину гаража №XXXV, адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна 30764550; на 1/2 частину квартири однокімнатної, адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 37599098; на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :12:001:0115, адреса: Львівська область, Мостиський район, с. Завада, площа (га): 0,15, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

17.06.2021 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог. Окрім заявлених вище просила також стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки VOLKSWAGEN LT31, 1995 року випуску в розмірі 34062,00 грн.; грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 1989 року випуску в розмірі 32822,00 грн.; грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки NISSAN MAXIMA, 2001 року випуску в розмірі 70850,00 грн.

30.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Просив здійснити реальний поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на наступне майно: квартиру АДРЕСА_5 ; гараж № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб марки NISSAN, модель MAXIMA, 2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.03.2021 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Також ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.03.2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.12.2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру однокімнатну за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на автомобіль марки NISSAN, модель MAXIMA, 2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

05.01.2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Дяків Д.І. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення по справі щодо вирішення питання про судові витрати. Вважає, що судовим рішенням від 09.12.2021 року було задоволено 75% позовних вимог ОСОБА_1 (3 з 4 вимог) та 12,5% позовних вимог ОСОБА_2 (1 з 8 вимог), тому суд мав провести відповідний пропорційний розподіл сплаченого сторонами судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.04.2022 року в ухваленні додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 адвокат Дяків Д.І. подав апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Вважає неточним висновок суду, що предметом позову ОСОБА_2 був поділ спільного майна подружжя, оскільки нею фактично було зазначено 7 позовних вимог, тобто об`єднано 7 предметів позову. При цьому зазначає, що стороною відповідача в процесі розгляду справи доведено необґрунтованість та незаконність 4 вимог позивача із 7 заявлених. До мирного врегулювання спору сторони не дійшли.

Відповідачем у своєму позові було заявлено 4 вимоги, які відрізнялися від заявлених позивачем. тобто по суті позов відповідача мав інший предмет (матеріально-правові вимоги). Тому вважає, що співставлення судом позовних вимог позивача і відповідача суперечить загальним нормам цивільного процесуального права та визначенню поняття предмету позову.

На його думку, оскільки позови позивача та відповідача мають різний предмет спору та були задоволені обидва частково, однак в різній пропорції, то є всі підстави для пропорційного розподілу судового збору. При цьому заявник просив здійснити розподіл судового збору, однак не вказував як саме, що і мав вирішити суд.

Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити додаткове рішення, яким провести розподіл судового збору у справі.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України позивач не скористалася.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись в 2020 році в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_2 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визнати за нею право власності на таке майно: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., зареєстрованого в Реєстрі за №Д1117, рішення про реєстрацію права власності прийняте 14.11.2002 року, запис про реєстрацію права власності №4771, книга №66; на 1/4 частку власності на нежитлове приміщення №2 торгово-офісне приміщення, адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25694273; на 1/2 частину гаража №XXXV, адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна 30764550; на 1/2 частину квартири однокімнатної, адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 37599098; на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :12:001:0115, адреса: Львівська область, Мостиський район, с. Завада, площа (га): 0,15, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки VOLKSWAGEN LT31, 1995 року випуску в розмірі 34062,00 грн.; грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 1989 року випуску в розмірі 32822,00 грн.; грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки NISSAN MAXIMA, 2001 року випуску в розмірі 70850,00 грн.

Згідно дублікату чека від 13.07.2020 року ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 6306,00 грн. (т. 2, а.с. 25).

ОСОБА_1 теж в 2020 році звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив здійснити реальний поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на наступне майно: квартиру АДРЕСА_5 ; гараж № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб марки NISSAN, модель MAXIMA, 2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Квитанції про сплату №90258 від 30.12.2020 року ним при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 6306,00 грн. (т. 1, а.с. 91).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.12.2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру однокімнатну за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на автомобіль марки NISSAN, модель MAXIMA, 2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення щодо розподілу судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що сторони обоє звернулися до суду з позовами про поділ спільного майна подружжя, і ними обома було сплачено судовий збір в сумі по 6306,00 грн. При цьому кількість майна, яке входить до переліку спільно нажитого майна подружжя, та різні варіанти його поділу не визначають кількість заявлених позовних вимог. Відтак наведений представником ОСОБА_1 у заяві про ухвалення додаткового рішення розрахунок пропорційності розміру задоволених/відмовлених позовних вимог не є вірним. У даній справі судом було частково задоволено обидва позови, вказане рішення сторонами не оскаржувалося, тому кожна зі сторін несе витрати по сплаті судового збору самостійно.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з п.п. 35, 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, вирішення питання стягнення судового збору є обов`язком суду, що вирішується за результатами розгляду справи, та не належить до позовних вимог.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №326/6039/15-ц (провадження №61-24334св18), від 20 грудня 2019 року у справі №240/6150/18 (провадження №К/9901/21650/19).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI (в редакції, яка діяла станом на 01.01.2020 року) розмір ставки судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2102,00 грн.

Згідно ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

В пунктах 13-18 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Пунктами 1 і 2 частини першої статті 80 ЦПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів та про визнання права власності на майно або витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI. Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п`ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов`язок покладається на позивача.

Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI) (п. 36 Постанови).

Виходячи з аналізу наведених норм, сторонами повинен був бути сплачений судовий збір при зверненні до суду з даними позовами у розмірі 1% від ціни позову, виходячи з вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. І, відповідно, з вартості присудженого майна визначається пропорційна частина задоволених вимог, а не з кількості таких вимог, як вважав заявник.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 при зверненні до суду просила визнати за нею право власності на майно на загальну суму 2133860,25 грн., а ОСОБА_1 визнати за нею право власності на майно на загальну суму 1326100,00 грн.

Таким чином, з огляду на вартість майна, на яке просили визнати право власності позивачі за обома позовами, судовий збір мав сплачуватися ними за максимальною ставкою за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на час подання позовів становило 10510,00 грн.). І з цієї суми пропорційно до задоволених вимог підлягав би розподілу судовий збір.

Рішенням суду задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 на загальну суму 1861200,00 грн., а позовні вимоги ОСОБА_1 на загальну суму 1156900,00 грн.

Отже на користь ОСОБА_2 підлягав би стягненню з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 9166,82 грн. (87,22%), а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 9168,92 грн. (87,24%).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, сторонами обома при зверненні до суду першої інстанції з позовними заявами було сплачено лише по 6306,00 грн. (т. 1, а.с. 91, т. 2, а.с. 25).

А згідно вищевказаних норм права суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони тільки дійсно понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому такі витрати можуть бути стягнуті лише в межах сплаченої ними суми (6306,00 грн.) шляхом взаємного зарахування.

Відтак відсутні підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у даній справі.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку по суті заяви, однак зазначеного порядку розподілу судового збору не врахував.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2022 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 29 липня 2022 року.