Справа № 932/6314/21
Провадження № 2/932/1144/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Коваленко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Дніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в серпні 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . В обгртунтування позовних вимог посилається на те, що він проживає за адресою АДРЕСА_1 . До 2022 року на праві власності ОСОБА_2 належав будинок номер АДРЕСА_2 зі всіма спорудами. Дані споруди знаходились на земельній ділянці площею 0,0298 га, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 041320, який було видано їй відповідно до рішення № 1304 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депуцтатів 17.06.1999 року, землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 026672. 08.02.2020 року ОСОБА_2 подарувала йому домоволодіння АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельій ділянці, на якій також розташовані: житловий будинок літ. А-1, жилою площею 23,1 кв.м., Б пож.яма, Г-гараж, Д-сарай, Е-сарай, Ж-сарай, І- споруди та замощ. Вказані 17/100 частин домоволодіння належали ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 31.07.1996 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 5-3143 та зареєстрованого 27.10.1997 року у Дніпропетровському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №540 за реєстровим номером 172. Однак при оформленні даного договору нотаріусом була допущена помилка при оформленні права власності нового власника жилого будинку на земельну ділянку - відсутнє вказання про перехід права власності на земельну ділянку ід старого власника до нового, ОСОБА_2 залишила йому оригінал державного акту на право приватної власності на землю, адже вони думали, що земельна ділянка автоматично перейшла по договору дарування.

Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0298 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою суду від 10.08.2021 року дана позовна заява залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків.

Ухвалою суду у даній справі відкрито загальне провадження та призначено проведення підготочого засідання.

Ухвалою суду від 01.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В поданій суду 15.08.2022 року заяві позивач просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву, заяв та клопотань суду не надав.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами.

Розглянувши справу, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 08 лютого 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстровано в реєстрі за № 109, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар домоволодіння АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці розміром 300 кв.м. (рішення від 28.09.99 р. № 701 Бабушкінського райвиконкому). В договорі зазначено, що на згаданій земельній ділянці розташовані: житловий будинок, зазначений в плані А-1, жилою площею 23,1 кв.м., Б пож.яма, Г-гараж, Д-сарай, Е-сарай, Ж-сарай, №1-7, І-споруди та замощ.

На підставі вказаного Договору дарування за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 25.05.2003 року № 627318.

Вказане домоволодіння з будівлями та спорудами розташоване на земельній ділянці площею 0,0298 га, за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 041320 Д*№026672, який було видано їй відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депуцтатів від 17.06.1999 року № 1304, землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 026672. 08.02.2020 року

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на вказану земельну ділянку з тих підстав, що він являється власником домоволодіння і нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому домоволодіння, а тому вважає, що до нього перейшло і право власності на належну відповідачу земельну ділянку.

Відповідно до статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК Українидо особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, четвертою статі 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще з давніх часів (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

В разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається (позиція Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 161/18258/18, провадження № 61-2114св20).

Враховуючи встановлені судом обставини, наведені норми законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0298 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване належне йому домоволодіння.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 1002,44 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Дніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0298 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 1002,44 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева