Справа № 137/738/22
Провадження № 22-ц/801/1956/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 рокуСправа № 137/738/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року, постановлене суддею Літинського районного суду Вінницької області Желіховським В.М.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки у зв`язку із навчанням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 є рідною донькою відповідача. Відповідач сплачував аліменти на користь позивача ОСОБА_2 до досягнення нею повноліття. На даний час позивач досягла повноліття, у зв`язку з чим стягнення аліментів припинено. Позивач проживає із матір`ю та перебуває на її утриманні.

ОСОБА_2 вказує, що на даний час вона є студенткою бакалаврського рівня вищої освіти денної форми навчання факультету обліку та податкового менеджменту Державного вищого навчального закладу «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана». Строк завершення навчання 30.06.2025, яке є платним, вартість його з урахуванням 4-х курсів навчання складає 112800 грн. Крім того вона проживає у гуртожитку, за який також справляється плата. Розмір аліментів обгрунтовується також тим, що мають місце витрати на харчування, проїзд до місця навчання, купівля одягу, забезпечення канцелярськими товарами. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає.

Пославшись на викладені обставини, позивач просила суд стягнути на її користь аліменти в розмірі в твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 грн, щомісячно на період навчання- до 30.06.2025.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому заперечив щодо задоволення позову, вказував на відсутність об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки. Відповідач зазначає, що має на утриманні ще двох неповнолітніх дітей від теперішнього шлюбу. Також, на його утриманні перебуває непрацездатна матір ОСОБА_3 , , яка має низку вікових хвороб, потребує догляду та допомоги. Зазначає, що він ніде не працює, будь-якого майна у власності не має, а тому відповідно не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання доньки.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісяця, починаючи стягнення з 15.08.2022 року і до закінчення донькою навчання, тобто до 30.06.2025 але не більше ніж до досягнення 23 років

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В якості основних доводів зазначає, що на його утриманні знаходиться мати похилого віку та неповнолітні діти. Позивачем не доведено щодо можливості відповідача надавати таку їй допомогу. Крім того, судом не взято до уваги, що за відповідачем не зареєстроване право власності на рухоме і нерухоме майно, також на даний час відповідач не працевлаштований.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду без змін з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є батьком повнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 5).

Відповідно до виконавчого листа виданого Літинським районним судом Вінницької області від 25.10.2021 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти в розмірі 1/5 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили (а.с.6).

ОСОБА_2 є студенткою бакалаврського рівня вищої освіти денної форми навчання факультету обліку та податкового менеджменту Державного вищого навчального закладу «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана». Строк завершення навчання 30.06.2025 року, що підтверджується довідкою №01/13-147 виданої 15.03.2022 (а.с.7).

Відповідно до умов договору про надання освітніх послуг №215623 від 10.08.2021 навчання є платним, загальна вартість якого складає 112800 грн. (а.с. 8).

З Договору №215623 найму житлової площі у студентському гуртожитку від 01.09.2021 слідує, що вартість проживання за 10 місяців становить 5200 грн. (а.с.9).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 11.08.2022 з 1 кварталу 2021 року по 2 квартал 2022 року інформація про доходи ОСОБА_2 відсутня (а.с.15).

Відповідачем 03.09.2011 зареєстровано шлюб з ОСОБА_5 (а.с.31), від якого мають двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

До складу сім`ї відповідача входить дружина, яка є власником квартири та двоє синів. Даний факт підтверджується також Актом №15000 виданим ТОВ "ЖЕО" (а.с.34, 35).

Згідно з пенсійного посвідчення мати відповідача ОСОБА_3 є пенсіонером. Про те, що ОСОБА_3 є матір`ю відповідача підтверджує копія свідоцтва про його народження (а.с.36, 37).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 07.09.2022 з 1 кварталу 2020 року по 2 квартал 2022 року інформація про доходи ОСОБА_1 відсутня (а.с.38).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивач є повнолітньою дочкою відповідача, яка продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, як з боку матері, так із боку батька. Суд також вказав, що посилання відповідача про неможливість надавати матеріальну допомогу на утримання доньки через відсутність офіційних джерел доходів, відсутність у власності нерухомого майна не може братися до уваги , оскільки як зазначив сам відповідач у відзиві, він утримує малолітніх синів та матір пенсіонерку, тобто у відповідача фактично існує певний дохід (заробіток), а тому існує і можливість надавати ще і матеріальну допомогу на утримання доньки, позивачки по справі ОСОБА_2 .

З таким висновком погоджується Вінницький апеляційний суд.

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів, у зв`язку з навчанням повнолітньої доньки.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Аналогічний висновок міститься у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу.

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що повнолітня донька відповідача, яка є студенткою денної форми навчання, комерційної форми навчання, не працює, не отримує доходів, а тому стягнення аліментів з батька на її утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які відповідач повинен сплачувати на користь своєї повнолітньої доньки, суд правильно виходив із потреб дитини, врахував рівність участі батьків в її утриманні.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не довів, що він знаходиться в тяжкому матеріальному становищі і не може надавати таку допомогу своїй доньці. Так, відповідач є працездатною особою, хоча на даний час офіційно не працює. Відомостей про реальний розмір свого доходу, за рахунок якого він існує, до суду ним не було надано.

При вирішенні спору, судом першої інстанції було прийнято до уваги і те, що на утриманні у відповідача є також неповнолітні сини.

Водночас судом першої інстанції враховувано інтереси сторін, їх матеріальний та сімейний стан, тобто судом надано оцінку усім належним доказам.

Відтак, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, встановив баланс між обов`язком відповідача по сплаті аліментів та правом повнолітньої дитини на отримання матеріальної допомоги на період навчання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на його з дружиною утриманні перебувають двоє дітей від повторного шлюбу, та непрацездатна матір, а тому не має можливості сплачувати аліменти позивачу на період навчання, не приймаються до уваги, оскільки це не звільняє його від обов`язку надавати матеріальну допомогу також і повнолітній дитині, яка продовжує навчання, задля забезпечення її розвитку і таку допомогу відповідач має змогу надавати.

Належних доказів на підтвердження факту перебування на його утриманні матері, відповідач до суду першої інстанції та до апеляційного суду не надав.

Вказані в апеляційній скарзі обставини не зменшують обсягу обов`язків відповідача, як батька, з утримання дитини, яка продовжує навчання та не звільняють його від сплати аліментів на цей період.

Доводи апеляційної скарги, які в цілому є ідентичними відзиву на позовну заяву, висновків суду не спростовують, а тому апеляційною інстанцією до уваги не приймаються.

Докази, які були подані до апеляційної скарги відповідачем, а саме довідка медичного огляду «Салютем», в силу ч.3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не приймається, оскільки відповідач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За таких обставин, наведені в апеляційних скаргах доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді Т.Б. Сало

Т.М. Шемета