Провадження №22-ц/824/4718/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики.

Одночасно з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначала, що вважає за необхідне вжити заходи забезпечення позову, оскільки без вжиття цих заходів постає об`єктивна загроза неможливості реального захисту порушених прав позивача та їх подальше відновлення.

ОСОБА_1 вказує, що 09 грудня 2015 року між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як позикодавцем в простій письмовій формі було підписано договір позики.

В цей же день, 09 грудня 2015 року, але фактично до підписання договору позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., за яким в іпотеку ОСОБА_2 передано будинок та земельні ділянки ОСОБА_1 , що знаходяться у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вважає договір позики від 09 грудня 2015 року недійсним, оскільки він суперечить вимогам чинного законодавства України, волевиявлення позивача не було вільним, а справжні наміри відповідача не відповідали змісту та умовам спірного договору.

ОСОБА_1 також зазначає, що з огляду на те, що в договорі відсутні положення про те у який спосіб та коли саме відповідач повинен був передати позивачу кошти, а також зважаючи на те, що вказані у п. 1 договору суми не є еквівалентним за даними курсу НБУ на 09 грудня 2015 року, існують достатні підстави вважати договір недійсним через його невідповідність ЦК України, а на етапі розгляду заяви про забезпечення позову, на думку заявниці, надає право припустити можливість задоволення такого позову в майбутньому.

Сторона позивача вважає за можливе і об`єктивно необхідне вжити заходів забезпечення позову про визнання недійсним договору позики шляхом накладення арешту на майно, яке було передане в іпотеку відповідачу в порядку забезпечення повернення позики, яка фактично не була отримана.

Позивач вважає, що ризики порушення його прав полягають в тому, що відповідач, який не надав у позику коштів за спірним договором, фактично до визнання його недійсності має можливість звернути стягнення на передане в іпотеку майно, внаслідок чого при подальшому задоволенні позову постане потреба витребування майна від нового власника, права якого будуть захищені ст. 388 ЦК України.

Заявниця відзначає, що на даний час відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом у справі №753/15971/20, в якому просить стягнути понад 16 000 000 грн. в якості тіла позики, інфляційних та 3% річних, при цьому одночасно звернувшись до Печерського районного суду м. Києва із позовом у справі №757/51760/20, в якій просить звернути стягнення на предмет іпотеки - вище вказане житло.

Зважаючи на можливість ОСОБА_2 звернути стягнення на передане в іпотеку майно як в позасудовому порядку, так і шляхом примусового виконання рішення суду, позивач зазначає, що ризики втрати майна позивача, захист якого можливий внаслідок визнання недійсним Договору позики, мають реальний об`єктивний характер, а тому нагально потребують вжиття заходів забезпечення позову, направлених на тимчасову неможливість зміни майнового стану Позивача.

На підставі вищевикладеного просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення заборони на проведення реєстраційних дій щодо наступного майна позивача:

- житлового будинку по АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0405 га з кадастровим номером :82:121:0004;

- земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0414 га з кадастровим номером :82:121:0003.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач направила апеляційну скаргу, і якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача.

Як зазначено вище, одним із основних питань, які суд вирішує при забезпеченні позову, є питання співмірності заявленого заходу забезпечення позову як позовним вимогам, так і заявленим можливим ризикам. При цьому, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є оскарження договору позики. Жодного правочину або наявного у сторін права стосовно майна, на яке позивач просить накласти арешт та встановити заборону на проведення реєстраційних дій, в рамках даної справи не розглядається. Заходи забезпечення позову за своєю природою не мають вирішувати усі спірні питання між сторонами, а покликані лише забезпечувати усунення ризиків невиконання можливого рішення суду чи ефективного захисту інтересів, які є предметом розгляду у даній справі. Оскільки у даній справі спір щодо вищевказаної нерухомості не вирішується, правові підстави для забезпечення позову в запропонований позивачем спосіб у даній справі відсутній.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько