Справа № 346/5862/21
Провадження № 2/346/400/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі:
судді: П`ятковського В.І.,
за участю секретаря: Гапченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Коломия справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оброни України, про визнання незаконним і скасування рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувшись до суду із вказаним позовом посилається на те, що з 18 червня 2016 року має статус учасника бойових дій та наділений державою пільгами, компенсаціями і гарантіями, визначеними Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказує, що 05 березня 2018 року на підставі поданого рапорту та відповідних документів згідно протоколу житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 137, поставлений на позачерговий квартирний облік та включений до списків осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень як учасник бойових дій зі складом сім`ї одна особа.
30 листопада 2018 року житловою комісією військової частини НОМЕР_1 , його знято з позачергового квартирного обліку, у зв`язку із звільненням в запас та припиненням трудових відносин з військовою частиною.
Вважає рішення комісії незаконним та таким, що порушує його права, оскільки передбачені законом підстави для зняття з квартирного обліку, зокрема визначені ч. 2 ст. 40 Житлового кодексу України відсутні, оскільки жодний нормативно-правовий акт не передбачає підстав зняття з квартирного обліку, у зв`язку із звільненням в запас і закінченням строку контракту. Крім того, зазначає, що рішення приймалося в його відсутності, без належного повідомлення про засідання житлової комісії, що є порушенням його прав.
Просить визнати недійсним та скасувати протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 142 від 30 листопада 2018 року в частині зняття його з позачергового квартирного обліку при військовій частині, та зобов`язати військову частину поновити його на квартирному обліку.
В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позов з вказаних підстав підтримав.
В судове засідання відповідач також не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, в позові просить відмовити із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Так, у відзиві представник військової частини НОМЕР_1 посилається на те, що дійсно у зв`язку із звільненням в запас та припиненням трудових відносин позивача з військовою частиною НОМЕР_1 , відповідно до ст. 40 п. 3 ЖК Української РСР та розділу VI п.21 Наказу міністра Оборони України № 380 від 31 липня 2018 року «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» ОСОБА_2 з 30 листопада 2018 року було знято з квартирного обліку.
Вказує, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є володільцем житлового будинку загальною площею 146,1 кв.м, житловою 85,6 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в безпосередній близькості від місця проходження військової служби.
Посилаючись на Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» на облік не беруться військовослужбовці та члени їх сімей, які мають на праві власності житлову площу, що відповідає нормам та вимогам законодавства про забезпечення громадян житлом. Вказує, що згідно вимог закону військовослужбовці знімаються з обліку у разі поліпшення житлових умов внаслідок чого відпала потреба в наданні житла.
Представник відповідача вказує, на помилковість посилання позивача на Інструкцію з організації забезпечення, надання військовослужбовцями національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень», оскільки останній проходив службу в Збройних Силах України а не у в закладі чи установі Національної гвардії України.
Щодо посилань позивача не те, що він не був присутній під час засідання житлової комісії військової частини, представник відповідача вказав, що законом передбачено право військовослужбовця бути присутнім, що не позбавляє комісію можливості приймати рішення у його відсутності.
Просить з вказаних підстав в задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, подав письмові пояснення щодо позову в яких зазначив, що у разі поліпшення житлових умов військовослужбовці та особи звільнені з військової служби знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби). Вказав, що Івано-Франківська КЕЧ району веде облік громадян потребуючих поліпшення житлових умов на підставі рішень та протоколів житлових комісій військових частин, обов`язкова присутність представника на засіданні комісіє законом не передбачена. Також вказав, що згідно витягу з послужного списку позивача його вислуга складає 17 років 1 місяць, тому підстав для залишення чи зарахування його на квартирний облік (позачергово) немає.
Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши докази, на які вони посилаються як на підставу своїх доводів та заперечень дійшов наступних висновків.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
Відповідно до вимог ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Приписами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Частиною четвертою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Звернувшись до суду із вказаним позовом ОСОБА_2 обґрунтовував позовні вимоги про поновлення порушених прав, посилаючись на незаконне зняття його з квартирного обліку, як військовослужбовця, звільненого в запас.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно п.17 ч.1 статті 4 КАС України прямо передбачено, що військова служба належить до служби публічної.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/16744/17 (провадження № 12-255гс18) зроблено висновки, що: «до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватно правових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого права та інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватно правовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі».
У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
Висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 застосовував Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, зокрема, у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 132/711/20 (спір щодо протиправності рішення житлово-побутової комісії військової частини про зняття звільненого з військової служби у запас військовослужбовця з квартирного обліку та виключення його зі списків загальної і пільгової черг квартирного обліку військової частини).
Для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів з приводу проходження військової служби, а саме щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових,з контролю за розподілом житла) комісій, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 червня 2022 року, (справа № 362/643/21) відступила від висновку щодо розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 553/4650/14-а (К/9901/1396/18) (провадження № 11-930апп18) зроблено висновок, що «державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Розрахунки й обґрунтування до показників видатків на соціальні потреби у проектах державного бюджету України та місцевих бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до закону.
Відповідно до ст. 18 КАС України справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу зокрема здійснення, надання, одержання соціальних виплат розглядаються місцевими загальними судами як адміністративними».
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
З метою дотримання вимог чинного законодавства під час ведення обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу жилої площі, призначеної для постійного проживання, участі в розподілі службового жилого приміщення та контролю за використанням жилого приміщення в органах військового управління, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях, гарнізонах створюються житлові комісії (пункт 1.6 Інструкції затвердженої Наказом № 737).
У спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій щодо квартирного обліку та забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.
Військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій квартирного обліку та забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.
Позивач, мотивуючи позов приписами Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскаржив діяння відповідача, житлова комісія якого незаконно зняла його з квартирного обліку як військовослужбовця, звільненого в запас. Соціальна гарантія, якої, як він вважав, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця з військовою частиною щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців).
З урахуванням наведеного спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду. Вважаючи, що спори стосовно рішень житлових комісій військових частин треба розглядати за правилами адміністративного судочинства, бо вони стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також порядок призначення та надання таких гарантій (пільг).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином провадження по справі підлягає закриттю, у зв`язку із тим, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснити позивачу право звернення до суду в порядку Кодексу адміністративного судочинста України.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 247, 255, 260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Закрити провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оброни України, про визнання незаконним і скасування рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку, у зв`язку із неможливістю розгляду її за правилами цивільного судочинства.
Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя П`ятковський В. І.