У Х В А Л А

30 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 601/300/13-ц

провадження № 61-9810ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Писаренко Наталією Олексіївною, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Почаївської державної нотаріальної контори, Кременецького районного комунального бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на частину будинковолодіння, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Почаївської державної нотаріальної контори, Кременецького районного комунального бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на частину будинковолодіння, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності залишено без розгляду.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, 07 вересня 2022 року позивачі через представника - адвоката Писаренко Н. О., засобами поштового зв`язку №589, звернулася з апеляційною скаргою на ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року про залишення позову без розгляду.

Просили поновити пропущений строк для подання апеляційної скарги, скасувати ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Причиною пропуску строку на апеляційне оскарження вказали те, що представник позивачів - адвокат Писаренко Н. О., отримала оскаржувану ухвалу лише 29 серпня 2022 року, що підтверджується її підписом на клопотанні про отримання ухвали.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданого адвокатом Писаренко Н. О., про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року про залишення позову без розгляду та у відкритті апеляційного провадження відмовлено. Апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами повернено позивачам.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачі не були позбавлені права та можливості, враховуючи обізнаність з судовим процесом, самостійно ознайомитись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, зокрема у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Сторона справи зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через адвоката Писаренко Н. О. звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Писаренко Н. О., залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків, запропоновано ОСОБА_2 сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.

Недоліки касаційної скарги усунено.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що строк на звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції пропущений з поважних причин, оскільки заявники отримали ухвалу суду першої інстанції лише 29 серпня 2022 року, подали апеляційну скаргу 07 вересня 2022 року.

Посилаються на те, що ОСОБА_1 не підписувала заяву про залишення позову без розгляду, а тому є особою, яка не брала участі у справі.

З огляду на вказане позивачі просили скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з довіреністю від 23 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси та вести від його імені справи в суді з усіма правами, які надані законом позивачу, зокрема, з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду та вирішення питання по суті.

04 травня 2018 року ОСОБА_1 від свого імені та від імені ОСОБА_2 подала до суду власноруч підписану заяву про залишення позову без розгляду (т. 2, а. с. 64).

Суд апеляційної інстанції вказав, що представник позивачів у справі - адвокат Остапчук П. І. (представляв інтереси позивачів в суді першої інстанції на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги від 03 жовтня 2017 року, серія ТР №028273), ознайомився з матеріалами справи 02 червня 2021 року та 01 листопада 2021 року (т. 2, а. с. 112).

Повний текст ухвали Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року був оприлюднений в Єдиному державному реєстрі судових рішень 08 травня 2018 року.

Після винесення оскаржуваної ухвали до моменту звернення з апеляційною скаргою пройшло більше чотирьох років.

Позивачі отримали копію ухвали Кременецького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2018 року 29 серпня 2022 року.

З апеляційною скаргою заявники звернулися 07 вересня 2022 року.

Оцінивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначає, що заявники пропустили процесуальний строк на оскарження ухвали суду першої інстанції за відсутності об`єктивних перешкод для його оскарження.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 знали про розгляд справи з огляду на свій статус позивачів, не здійснили заходів для того, щоб дізнатися про ухвалену постанову і в найкоротші строки її оскаржити.

Позивачі не зазначили об`єктивних і непереборних обставин, що обумовили поважність причин пропуску строку звернення до суду протягом чотирьох років з моменту ухвалення судового рішення, зокрема, більше 10 місяців з моменту отримання копії оскаржуваної ухвали їхнім представником.

Юридична необізнаність та/або неправильне трактування норм права, відсутність чіткого законодавчого врегулювання окремих питань не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду.

Цивільним процесуальним законом не визначено граничні межі, у яких апеляційні суди можуть приймати рішення про поновлення строку на звернення до суду. Не містить ЦПК України і конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

У Європейському суді з прав людини склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи.

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення Європейський суд з прав людини, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише за умови особливих непереборних обставин.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волі особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Верховний Суд виходить з того, що у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявників про причини пропуску строку на апеляційне оскарження та зазначив, що позивачі знали про судовий процес, проте не цікавилось розглядом справи, зокрема, не ознайомились з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка була оприлюднена08 травня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження відповідно до статті 358 ЦПК України, визнавши заявлені позивачами підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними.

Доводи заявників про позбавлення їх права на доступ до суду є необґрунтованими, оскільки вони не скористалися своїми процесуальними правами у визначений законом строк.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у справі на всіх етапах розгляду, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії»).

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ від 4 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Німеччини», заява № 47636/99; від 1 квітня 2008 року у справі «Гуржий проти України», заява № 326/03, пункт 44; від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, пункт 53).

З наведеного чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку апеляційного оскарження. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти всі можливі та залежні від нього дії, використовувати в повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, пункт 41, від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії») та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 129-1 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не підписувала заяву про залишення позову без розгляду, а тому є особою, яка не брала участі у справі, є безпідставними, оскільки позивачі брали активну участь у справі з моменту звернення з позовом у 2013 році.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість оскарженого судового рішення, а є незгодою заявників з його змістом.

Керуючись частиною четвертою статті 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Писаренко Наталією Олексіївною, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Почаївської державної нотаріальної контори, Кременецького районного комунального бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на частину будинковолодіння, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко