Справа № 129/1964/18
Провадження № 22-ц/801/1981/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І.С.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 рокуСправа № 129/1964/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року, ухвалене суддею Гайсинського районного суду Вінницької області Капуш І.С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.12.2007 позивачем було придбано автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y ЗНГ, тип - седан сірого кольору, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) VIN № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , право власності підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, договором застави від 19.12.2007 та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 30.11.2010.

Позивач вказує, що 02.08.2003 він з ОСОБА_3 уклав шлюб, який 09.11.2017 розірвано. Під час перебування у шлюбі у липні 2013 року ОСОБА_1 передав у тимчасове користування автомобіль марки DAEWOO батьку дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , однак після розірвання шлюбу ОСОБА_2 на прохання позивача категорично відмовив у повернення автомобіля.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 на позовну заяву подав відзив, в якому просив відмовити в задоволені прозову. Вказує, що позивач надав копію договору застави від 19.12.2007 та витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, однак дані докази не можуть бути належними доказами, оскільки інформація, яка зазначена в документах, стосується обставин, які виникли ще у 2007 році та може підтверджувати право власності позивача на спірний транспортний засіб лише станом на 2007 рік, а не на даний час.

Крім того, 26.12.2018 ОСОБА_3 було подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який ухвалою суду об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 .

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, вона з ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 02.08.2003 по 09.11.2017, під час якого вони за спільні кошти придбали два транспорті засоби, а саме: 18.12.2007 автомобіль марки DAEWOO, який знаходиться у фактичному користуванні в її батька ОСОБА_2 та 19.07.2013 автомобіль LIFAN Х60, який знаходиться в постійному користуванні та володінні ОСОБА_1 .

Зазначила, що ОСОБА_1 не визнає її право на спільне майно, набуте в шлюбі, зокрема, на вказані транспортні засоби, які по даний час зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 . Вартість автомобіля DAEWOO LANOS визначена відповідачем ОСОБА_1 під час його звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння в розмірі 114132 грн., як середня ринкова вартість аналогічного автомобіля, згідно відомостей, які містяться на інтернет-сайті «AUTO.RIA» (https://auto.ria.com/uk/). Автомобіль LIFAN Х60 знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1 , а тому у неї немає можливості здійснити оцінку вартості даного автомобіля, тому, при зверненні до суду з цим позовом, вона також визначала вартість спірного транспортного засобу: автомобіля LIFAN Х60 в розмірі 223 600 грн., виходячи із середньої ринкової вартості аналогічного автомобіля, згідно відомостей, які містяться на інтернет-сайті «AUTO.RIA» (https://auto.ria.com/uk/). Обидва транспортні засоби є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були придбані ними в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_3 вказує, що спірні транспортні засоби, за своїм цільовим призначенням є неподільними речами, які можуть бути поділені лише в натурі, шляхом присудження кожному з подружжя по одному транспортному засобу, вважає доцільним виділити їй, ОСОБА_3 , в особисту приватну власність автомобіль марки DAEWOO, який на даний час знаходиться в користуванні її батька - ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 виділити в особисту приватну власність автомобіль LIFAN Х60, який знаходиться в його користуванні.

ОСОБА_1 на позовну заяву подав відзив, в якому просив відмовити в задоволені прозову. Вказує, що він є власником лише одного транспортного засобу, а саме Daewoo Lanos, а автомобіль марки Lifan Х60, був відчужений ним у квітні 2019 року. Кошти за автомобіль він віддав ОСОБА_4 , оскільки 10.12.2010 він взяв у нього в борг 1500,00 доларів США, про що була складена розписка в присутності свідків. Отримані кошти в розмірі 1500,00 доларів США були витрачені ним на сімейні потреби, зокрема, на остаточне погашення заборгованості за купівлю транспортного Daewoo Lanos, а тому, вищевказана заборгованість щодо повернення коштів була для нього і ОСОБА_3 спільним зобов`язанням, однак, кошти у розмірі 1500,00 доларів США були ним повернуті самостійно, після розлучення, шляхом реалізації спільної сумісної власності - автомобіля марки Lifan Х60. Єдиним спільним майном подружжя, яке може бути предметом поділу є лише автомобіль Daewoo Lanos, який використовується ОСОБА_2 без його на те дозволу та погодження, хоча автомобіль зареєстрований на його ім`я, а автомобіль може бути залишений у особисту власність ОСОБА_3 лише в тому випадку сплати йому половини вартості від його оцінки.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року у задоволені первісного позову ОСОБА_1 відмовлено та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : автомобіль LIFAN Х60, номерний знак: НОМЕР_3 , 2013 року випуску, вартістю 223600 грн., автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y ЗНГ, вартістю 114132 грн. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на автомобіль LIFAN Х60, номерний знак: НОМЕР_3 , 2013 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 , вартістю 223600 грн., автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y ЗНГ, тип - седан, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 114132 грн. Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_3 автомобіль марки DAEWOO. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя в сумі 54734,00 грн. В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмовити в задоволені зустрічного позову.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд першої інстанції, неправомірно об`єднав в одне провадження справи, оскільки по них предмети спору різний і відповідач по справі ОСОБА_2 не може бути стороною у справі про поділ майна подружжя. Крім того, ОСОБА_3 зловживає процесуальними правами, так як залучила у справі батька ОСОБА_5 , для того, щоб справа слухалась за підсудністю у Гайсинському районному суді Вінницької області, хоча ОСОБА_1 проживає у м. Києві і справа повинна слухатись у вишгородському районному суді Київської області. Також, судом не було враховано, що автомобіль не може бути предметом поділу майна подружжя, так як був відчужений в квітні 2019 році та отриманні кошти використані для повернення боргових зобов`язань сім`ї.

В свою чергу ОСОБА_3 подала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, просила справу розглянути у її відсутність та у відсутність її адвоката.

Від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій просить розглядати справу у його відсутність. Зазначив, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення без змін.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом установлено, що з 02.08.2003 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 09.11.2017 розірвано.

З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 30.11.2010 та договору застави від 19.12.2007 слідує, що позивач ОСОБА_1 придбав автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y ЗНГ.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу DAEWOO, 2007 року є ОСОБА_1 .

З договору купівлі-продажу від 12.04.2019, вбачається, що ОСОБА_1 відчужив автомобіль LIFAN Х60, д.н.з. НОМЕР_3 , 2013 року випуску, за 49000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що транспортні автомобілі були придбані в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, автомобіль LIFAN Х60 вибув із володіння подружжя, оскільки ОСОБА_1 за час розгляду справи про поділ майна подружжя без згоди ОСОБА_3 розпорядився спільним майном подружжя та продав його, тому виділити зазначене рухоме майно комусь із подружжя на даний час неможливо. Однак, задля забезпечення рівності часток кожного з подружжя у спільному їх майні , як правильно зазначив суд першої інстанції, потрібно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 54734 грн. за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя (223600 грн.+114132 грн.=337732 грн. вартість всього спірного майна, 168866 грн. ідеальна частка кожного з подружжя, Так як, ОСОБА_1 виділено майна на загальну суму 168866 грн., а самостійно він реалізував майно вартістю 223600 грн.

Водночас судом зазначено, що проданий ОСОБА_1 автомобіль LIFAN Х60, вартістю 223600 грн. не підлягає поділу між сторонами, а тому не може бути виділений ОСОБА_1 зі стягненням з нього грошової компенсації.

Вінницький апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Між сторонами виник спір з приводу витребування майна з чужого незаконного володіння та поділу спільно нажитого майна подружжя.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз змісту статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання майна.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Як вбачається із матеріалів справи, під час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортні засоби DAEWOO та автомобіль LIFAN Х60, які були зареєстровані за ОСОБА_1 .

Однак, за час розгляду справи про поділ майна подружжя усупереч положенням статті 65 СК України ОСОБА_1 розпорядився на власний розсуд без згоди дружини спільним майном подружжя та продав автомобіль LIFAN Х60.

Тобто, даний автомобіль вибув із володіння подружжя.

Вказана обставина щодо продажу автомобіля не заперечується сторонами у справі та підтверджена належними доказами.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 вказувала на те, що з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості транспортних засобів, суд першої інстанції керувався визначеною вартістю сторонами та в якості доказу обґрунтовано взяв до уваги скриншоти веб-сторінок сайту http//: auto.ria.com, які надані сторонами, щодо вартості подібних транспортних засобів, які були виставлені на продаж іншими особами на сайті оголошень.

Та дійшов правильного висновку, що на момент подання позову вартість їх становить: - DAEWOO LANOS в розмірі 114132,00 грн.; - LIFAN Х60 в розмірі 223600 грн., оскільки стягненню у вигляді компенсації підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи.

Вартість спільного майна подружжя сторонами не заперечувалась та не спростовувалась.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, сторонами було придбано спірні автомобілі під час шлюбу, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що вони були оформлені на ОСОБА_3 . Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, тому вони підлягають поділу.

ОСОБА_1 усупереч положенням статті 65 СК України відчужив нерухоме майно, зокрема автомобіль LIFAN Х60 на власний розсуд, без згоди дружини, а тому майно підлягає поверненню у спільну власність подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виділити автомобіль LIFAN Х60 комусь із подружжя на даний час неможливо, тому необхідно задля забезпечення рівності часток кожного з подружжя у спільному їх майні стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 54734 грн. за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя (223600 грн.+114132 грн.=337732 грн. вартість всього спірного майна, 168866 грн. ідеальна частка кожного з подружжя).

З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

ОСОБА_3 надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Водночас судом обґрунтовано вказано, що проданий ОСОБА_1 автомобіль LIFAN Х60, не підлягає поділу між сторонами та не може бути виділений ОСОБА_1 , при цьому стягнути з нього грошову компенсацію.

В супереч ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй зустрічній позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.

При вирішенні спору, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог та відмову у первісному позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема неправомірно об`єднав в одне провадження справи, оскільки по них предмети спору різний і відповідач по справі ОСОБА_2 не може бути стороною у справі про поділ майна подружжя, не приймаються до уваги з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про витребування майна із чужого незаконного володіння, предметом спору в даній справі витребування автомобіля від ОСОБА_2 (батька ОСОБА_6 ), який є частиною спільного майна подружжя, однак дружина ОСОБА_3 , яка має право претендувати на спірне майно, не була залучена позивачем у даній справі. Тому, ОСОБА_3 правомірно звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя, при цьому не зловживала своїми правами та діяла в межах закону.

Порушення судом норм ЦПК України щодо об`єднання в одне провадження справ матеріали справи не містять, а відтак не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду..

Також є безпідставним твердження скаржника про те, що згідно наданої суду розписки він виконав боргові зобов`язання подружжя, оскільки, як вважає Вінницький апеляційний суд , дана обставина не була належним чином доведена в суді першої інстанції, а тому обґрунтовано не взята судом до уваги.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало