Справа № 465/6933/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2167/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Галушки Василя Васильовича на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2022 року у складі судді Кузь В.Я. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, -

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою 03.04.2007 у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегінонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 94.

22 липня 2022 року представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання обгрунтоване тим, що усі сфери життя позивача та відповідачки, всі особисті та економічні зв"язки, пов"язані з Великою Британією, що підтверджується відповідними документами, які містяться у матеріалах справи, зокрема його довірителькою ОСОБА_4 подано до суду Великої Британії позовну заяву про розірвання шлюбу, а ОСОБА_5 погодився із вирішенням такого спору за правом Великої Британії, що вказує на їх спільний вибір закону для вирішення спору. Враховуючи наведене, спір між сторонами про розірвання шлюбу повинен вирішуватися виключно за правом Великої Британії, на підставі вимог ЗУ "Про міжнародне приватне право".

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Стягнуто з позивача ОСОБА_3 на користь відповідачки ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 гривень 00 коп.

Стягнуто з позивача ОСОБА_3 на користь відповідачки ОСОБА_4 витрати за здійснення перекладу документів в розмірі 2 450 гривень 00 коп.

Ухвалу суду оскаржив представник позивачка ОСОБА_3 ОСОБА_1 , вважає ухвалу незаконною та необгрунтованою.

Стверджує, що суд позбавив позивача у доведенні обставин, на які він покликався як на підставу свої вимог.

Звертає увагу, що у матеріалах справи не зазначено якими конкретно доказами підтверджується та обставина, що судом з сімейних справ Англії та Уельсу чи Судом у сімейних справах м. Бері-Сент-Едмендс з серпня 2020 року було розпочато провадження за заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розлучення, відтак такі твердження є виключно припущеннями.

Зокрема, згідно постанови від 09.11.2020 Суду з сімейних справ Англії та Уельсу у справі №ZZ20D43168 помічником судового секретаря визначено, що наданих ОСОБА_4 документів недостатньо для прийняття рішення щодо розгляду справи про розлучення, тому вважає, що на час подання позову у даній справі про розлучення, заява ОСОБА_4 не перебувала у провадженні суду з сімейних справ Англії через недостатність поданих ОСОБА_4 документів.

Зазначає, що ОСОБА_4 вводить суд в оману, оскільки як на дату подання позову у даній справі, так і на даний час продовжує бути громадянкою України, а ОСОБА_3 є громадянином Польщі, крім цього суд встановлював особу ОСОБА_3 за його паспортом власне громадянина Польщі.

Також, на думку апелянта, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції покликається на дві взаємовиключні норми, а саме ч. 3 ст. 44 ЦПК України та п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, відтак є незрозумілим чи суд залишив позов без розгляду через зловживання процесуальними правами, чи з підстав наявності у провадженні цього чи іншого суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вважає, що документи, на підставі яких суд прийняв рішення про стягнення судових витрат, було подано поза строком встановленим ч. 3 ст. 83 ЦПК України, тому такі без постановлення ухвали про поновлення строку на їх подання не могли бути прийняті судом до розгляду.

Більше того, у відзиві на позовну заяву не зазначено попередній розрахунок судових витрат, які відповідачка очікує понести.

На думку апелянта, у розгляді справи брав участь суддя, якому було заявлено відвід, при цьому такі обставини судом апеляційної інстанції необхідно визнати обґрунтованими, наводить перелік обставин, які вважає достатніми у контексті відводу.

Покликається на судову практику Європейського суду з прав людини.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2022 року та направити справу до Верховного Суду для визначення її підсудності.

19.09.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на те, що обидві сторони у даній справі є громадянами іноземних держав, усі сфери життя позивача та відповідачки, всі особисті та економічні зв`язки, пов`язані із Великою Британією, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на підтвердження доводів скарги, а також пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що відповідачка та син відповідачки від шлюбу з позивачем є громадянами Великої Британії, при цьому позивач теж є громадянином Великої Британії та Республіки Польща, не є громадянином України, тобто взагалі не пов"язаний з правом України, як і відповідачка у справі.

Поряд з цим, у судовому засіданні встановлено, що відповідачка першою звернулася до компетентного суду - Суду з сімейних справ Англії та Уельсу з позовом про розірвання шлюбу, а позивачу вказаний факт був відомий на час подачі ним даного позову, однак таку обставину від суду він приховав.

При цьому, сторони не надали результатів такого розгляду, відтак суд припустив, що справа не завершена і перебуває на розгляді, тому дійшов беззаперечного переконання, що розірвання шлюбу між сторонами повинно здійснюватися за законодавством Великої Британії, тобто країни, в якій позивач та відповідачка мають громадянство, постійне місце проживання, місце праці.

Відтак, справа не підсудна судам України, а виключні випадки, передбачені ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», для розгляду справи з іноземним елементом судом України відсутні.

З врахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку, що національний суд України не може паралельно з судом Великої Британії і Уельсу вирішувати даний спір, оскільки, як вбачається з письмових пояснень відповідачки та доданих документів, суд Великої Британії і Уельсу не може завершити розгляд справи, оскільки судом України з даного спору теж відкрито провадження.

Таким чином, позивач сам та через своїх представників не належно виконав свої обов"язки, передбачені статтями 43, 44 ЦПК України, що призвело до безпідставного відкриття провадження за позовом у спорі, який уже перебував на вирішенні іноземного суду.

Разом з цим, вирішуючи заяву про закриття провадження у справі, суд дійшов висновку, що підстав для цього не має, оскільки у суду не має даних про завершення розгляду спору між сторонами судом Великої Британії та Уельсу, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України постановив ухвалу про залишення позову без розгляду.

Також врахувавши витрати відповідачки на правову професійну допомогу та докази на їх підтвердження, відсутність клопотання про зменшення витрат на правову допомогу чи документів, які б спростовували заявлений розмір витрат на правову допомогу, суд стягнув з позивача на користь відповідачки судові витрати за правову допомогу з розгляду цивільної справи у сумі 14 000,00 грн., а також витрати за здійснення перекладу документів у розмірі 2 450 гривень 00 коп.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Залишення заяви без розгляду є формою закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду.

Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із засад (принципипів) цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України).

ЦПК України зобов`язує суд вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України).

Поряд з цим, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не керувався ст. 44 ЦПК України та не визнавав відповідні дії позивача ОСОБА_3 зловживанням процесуальними правами, тому доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції покликається в оскаржуваній ухвалі на дві взаємовиключні норми, а саме ч. 3 ст. 44 ЦПК України та п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, не заслуговують на увагу та не свідчить про допущені місцевим судом процесуальні порушення.

Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного розгляду є виключно процесуальне питання від вирішення якого залежить можливість продовження розгляду даної справи, зокрема судом першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги та не надає правової оцінки доводам апеляційної скарги чи відзиву на таку, щодо суті правовідносин між сторонами, як і наявності підстав для прийняття інших процесуальних рішень судом першої інстанції, оскільки таким може бути надана правова оцінки лише під час вирішення спору (позову) по суті, а також доводам щодо відводу судді, оскільки такі не входять у предмет доказування даного апеляційного розгляду.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меншаков проти України» № 377/02 п. 52 рішення від 08 квітня 2010 року, суд повторює, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Суду включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом.

Зазначені положення відображені у національному законодавстві.

Більше того, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, законодавець, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Таким чином, добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17.

Враховуючи зазначене, сам факт подання позову ОСОБА_3 , який звернувся до суду із відповідними вимогами, не може свідчити про завідомо безпідставність такого чи очевидно штучний характер.

Судом встановлено такі обставини спірних правовідносин.

Сторони у справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано 03 квітня 2007 року у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегінонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 94 (повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ) (т. 1 а.с. 4).

У шлюбі у сторін народилась одна дитина: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно із скороченим витягом з актового запису про народження, ОСОБА_7 народився в місті Нортгемптон (Велика Британія) (т. 1 а.с. 5).

У матеріалах справи наявний паспорт позивача, згідно якого останній є громадянином ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 7, 8).

Зазначене підтверджується і свідоцтвом про шлюб, згідно з яким ОСОБА_3 є громадянином Республіки Польща, а ОСОБА_4 громадянкою України.

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, оскільки тривалий час з відповідачкою спільно не проживають, не пов"язані спільним побутом, не мають жодних прав та обов"язків, подавши позов до Франківського районного суду м. Львова.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається.

Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини (ст. 56 СК України).

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до статей 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них.

В свою чергу, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Положеннями ст. 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 звернувшись до суду з позовними вимогами, предметом якого є розірвання шлюбу, у позовній заяві зазначив місце реєстрації відповідачки ОСОБА_4 АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено, що відповідачка та її син від шлюбу з позивачем є громадянами Великої Британії, позивач є теж громадянином Великої Британії та Республіки Польща (т. 1 а.с. 234, 247, 249).

Також суд виходив з того, що з серпня 2020 року у провадженні Суду з сімейних справ Англії та Уельсу перебуває справа за заявою відповідачки до позивача про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 64).

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Між Україною та Великобританією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах.

В свою чергу, спеціальним законом, який встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, є ЗУ «Про міжнародне приватне право».

Так, згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, як підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 2 Закону).

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону «Про міжнародне приватне право».

Зокрема, відповідно до пунктів 2 та 12 частини першої статті 76 наведеної вище норми права, встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, а також в інших випадках, визначених законами України та міжнародними договорами України.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Позови про розірвання шлюбу можуть, за вибором позивача, пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні (частини друга та десята статті 28 ЦПК України).

Визначаючи, матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами ст.ст. 60, 63 ЗУ «Про міжнародне приватне право».

Так, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону).

Згідно зі ст. 60 Закону, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Аналіз положень статті 60 Закону України Про приватне міжнародне право» дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону України Про міжнародне приватне право).

Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

З врахуванням зазначеного, ключовим для висновку про можливість розгляду та підсудність даної справи судам України, є встановлення факту та наявність доказів щодо громадянства та місця реєстрації відповідачки ОСОБА_4 .

Призначаючи дану справу до розгляду, апеляційний суд задовольнив клопотання представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 та витребував від Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області інформацію щодо припинення громадянства України відповідачкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Згідно із відповіді Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області № 4601.6-10220/46.1-22 від 28.10.2022 ОСОБА_4 зареєстрована з 28.04.2004 за адресою: АДРЕСА_1 , документована паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 , виданим 28.04.2004 Франківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, є громадянкою України, а відомості щодо припинення громадянства України, набуття іноземного громадянства та оформлення документів для виїзду на постійне місце проживання за кордон цією особою у Головного управління відсутні (т. 2 а.с. 124).

Зазначене спростовує усі доводи доводи сторони відповідача про те, що даний позов не може бути предметом розгляду у Франківському районному суді м. Львова, оскільки відповідачка є громадянкою Великої Британії, а позивач є громадянином Республіки Польща.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 є громадянкою України, а позивач громадянином Польщі, тому відповідно до частини першої статті 16 зазначеного вище Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

При цьому, обидві сторони проживають за межами України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним та можливим застосування норм матеріального права України, як особистого закону відповідачки, при вирішенні спору, що виник між сторонами щодо розірвання шлюбу.

Разом з тим, представник відповідачки ОСОБА_2 надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції звернув увагу, що на засіданні окружного суду в сімейних справах м. Бері-Сент-Едмендс суддя Батлер 25 жовтня 2021 року постановив розірвати шлюб, який зареєстровано 03 квітня 2007 року у Франківському районному у місті Львові відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , якщо протягом шести тижнів після винесення цієї ухвали Суду не будуть надані достатні докази, чому така ухвала не повинна вважатися безумовною, при цьому таку постанову разом із офіційним перекладом було надано суду першої інстанції (т.1 а.с. 147). Відомостей про те, чи подавалися сторонами докази про оскарження цієї постанови у визначений судом період шести тижнів, у нього немає.

Як зазначено вище, постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що відповідачка першою звернулася до компетентного суду - Суду з сімейних справ Англії та Уельсу з позовом про розірвання шлюбу, а позивачу вказаний факт був відомий на час подачі ним даного позову, однак таку обставину від суду він приховав.

При цьому, сторони не надали результатів такого розгляду, відтак суд припустив, що справа не завершена і перебуває на розгляді, тому дійшов переконання, що розірвання шлюбу між сторонами повинно здійснюватися за законодавством Великої Британії, тобто країни, в якій позивач та відповідачка мають громадянство, постійне місце проживання, місце праці.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).

Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем у справі, по якій на засіданні окружного суду в сімейних справах м. Бері-Сент-Едмендс суддя Батлер 25 жовтня 2021 року постановив розірвати шлюб, є ОСОБА_4 , а відповідачем ОСОБА_11 , натомість позивачем у справі, яка розглядалася Франківським районним судом м. Львова є власне ОСОБА_11 , а відповідачем ОСОБА_4 , при цьому підстави на обґрунтування позовних вимог позивачами зазначені різні, відтак відсутні підстави для висновку про повне співпадіння справ, зокрема за складом учасників та підставами обґрунтування вимог.

В свою чергу, у матеріалах справи є засвідчений переклад відповіді ОСОБА_12 на заяву про розлучення, адресовану Службі судів і трибуналів її Величності від 03 листопада 2021 року, у якій відповідач ОСОБА_13 висловлюючи побажання щодо подальшого розгляду справи надав згоду на подальший розгляд справи про розлучення (він не має наміру оскаржувати заяву), однак не приймає звинувачення, зазначені в заяві. Відповідач згоден на юрисдикцію (юридичні повноваження) судів Англії та Уельсу у винесенні рішення про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 249).

Власне на таку обставину, серед іншого, покликався представник відповідачки ОСОБА_2 звертаючись 22 липня 2022 року із заявою про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Однак, матеріали справи не містять ухвали суду за наслідками розгляду та вирішення заяви представника відповідачки від 22 липня 2022 року про закриття провадження у справі.

Натомість, про подання такої заяви суд зазначає в оскаржуваній ухвалі про залишення позовної заяви без розгляду, однак у резолютивній частині ухвали лише зазначено про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, при цьому рішення за наслідками розгляду заяви про закриття провадження у справі, в даній ухвалі немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Таким чином, в порушення зазначених процесуальних вимог, суд першої інстанції не вирішив по суті заяву представника відповідачки ОСОБА_2 про закриття провадження по справі шляхом постановлення відповідної ухвали.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про залишення позову без розгляду, що відповідно до статті 379 ЦПК України, є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з врахуванням встановлених та констатованих апеляційним судом порушень норм права, які регулюють спірні правовідносини та відповідні обставини таких.

Разом з цим, оскільки повноваження апеляційного суду чітко визначені у ст. 374 ЦПК України і до таких не належить право направляти справу до Верховного Суду для визначення її підсудності, відповідна вимога апеляційної скарги задоволенню не підлягає, натомість таке питання може бути вирішено судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Галушки Василя Васильовича задовольнити частково.

Ухвалу ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2022 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 грудня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк