Справа № 761/2611/21
Провадження № 2/761/805/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Соломон О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Харкова, Харківського апеляційного суду, Дзержинського районного суду м. Харкова про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: компенсувати моральну шкоду, заподіяну неправомірною тривалою бездіяльністю суддів Жовтневого районного суду м. Харкова, Харківського апеляційного суду, Дзержинського районного суду м. Харкова та стягнути з них моральну шкоду в сумі 100 000 000,00 грн.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що 17.05.2013 року на розгляд Жовтневого районного суду м. Харкова з прокуратури Харківської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000562 за обвинуваченням позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.06.2013 року було визначено підсудність справи Дзержинському районному суду м. Харкова.

Як зазначає позивач, з того моменту і до моменту звернення до суду з позовом (11.01.2021 року) жодного засідання по справі не було. Крім того, позивач зазначає, що суд не відповідав на численні його звернення щодо проведення судових засідань в режимі відеоконференції з Київського СІЗО.

Позивач обгрунтовуючи моральну шкоду зазначає, що своїми незаконними діями і бездіяльністю, надмірною тривалістю судового розгляду, неодноразовим прийняттям рішень у спосіб, який не відповідає діючому законодавству України та здоровому глузду, відвертим ігноруванням прав і свобод громадянина України, які захищені Конституцією та законами України, судді Жовтневого районного суду м. Харкова, Харківського апеляційного суду, Дзержинського районного суду м. Харкова заподіяли йому, як потерпілому по справі моральну шкоду. Порушення прав позивача призвели до погіршення його стану здоров`я, неможливості реалізації звичок і бажань. У психологічному дискомфорті та почутті несправедливості він живе протягом тривалого часу, що вимагає від нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

08.12.2021 року до суду надійшов відзив представника Дзержинського районного суду м. Харкова в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що суд не може бути відповідачем у справі, що передбачено ч.11 ст.49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Аналізуючи положення статей 1174 та 1176 ЦК України можна зробити висновок, що відшкодування шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Крім того представник зазначає, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова дійсно перебуває справа №638/12432/12 по кримінальному провадженню № 0000562. Відповідач не погоджується із твердженням позивача щодо не проведення засідань, оскільки вони проводилися, або переносилися на законних підставах. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав, свобод та законних інтересів та ніяким чином не підтверджує своєї позиції щодо протиправності дій відповідачів та повний склад цивільного правопорушення.

21.12.2021 року до суду надійшов відзив Харківського апеляційного суду в якому відповідач просить відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав, що вказані Жовтневим районним судом м. Харкова.

Відповідь на відзиви до суду не надходила.

Позивач в судове засідання уповноваженого представника не направив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи.

Представник Дзержинського районного суду м. Харкова в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив відмовити в задоволенні вимог позову.

Представник Харківського апеляційного суду в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в їх відсутність та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник Жовтневого районного суду м. Харкова в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що суддями Жовтневого районного суду м. Харкова в порушення вимог діючого законодавства не було проведено жодного судового засідання при розгляді справи у кримінальному провадженні № 0000562.

Позивач не надав до суду жодного доказу на підтвердження заявлених вимог.

Як зазначив представник Дзержинського районного суду м. Харкова, в їх провадженні перебуває справа №638/12432/13 по кримінальному провадженню № 0000562. Однак представник також не надав суду жодного доказу чи інформації щодо розгляду кримінального провадження.

В той же час, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшли матеріали кримінального провадження №0000562 відносно ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.4 ст. 187 КК України із затвердженим 08 травня 2013 року обвинувальним актом по справі.

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Тобто, якщо позивачі вважали, що суд допустив порушення норм права під час розгляду їх справи, вони мали можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивачі мали намір притягнути суд-відповідача, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частина 11 ст.49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачає відшкодування шкоди, завданої тривалим розглядом справи.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19 та у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, неправомірних дій відповідачів, спричинення йому моральної шкоди.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено вини відповідачів у спричинені шкоди позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Харкова, Харківського апеляційного суду, Дзержинського районного суду м. Харкова про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2022 року

Суддя: Н.Г. Притула