ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2022 року

м. Київ

справа № 754/15490/18

провадження № 61-7195св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Клочко І. В., та постанову Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Нежури А. А., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 30 квітня 2004 року перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, в якому народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2006 року шлюб розірвано.

Позивач вказувала на те, що після розірвання шлюбу син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу не цікавиться сином, не приймає участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає.

Рішенням суду з відповідача на її користь стягнено аліменти на сина, однак відповідач обов`язок зі сплати аліментів виконує невчасно і не у повному обсязі, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів.

Також наголошувала на тому, що син не отримував від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки, більш того, син не пам`ятає як виглядає батько, оскільки останній раз бачив його у трирічному віці, тому позивач вважала, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

З урахуванням зазначеного позивач просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на її користь заборгованість зі сплати аліментів, що виникла на 1 вересня 2018 року, у розмірі 172 646,21 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не приймає участі у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомо ухиляється від виховання та утримання сина, не виявляє бажання щодо виконання батьківських обов`язків, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та його подальшої долі, що свідчить про нехтування покладеними на нього правилами та обов`язками з виховання та утримання дитини.

Встановивши зазначене, суд першої інстанції вважав, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання сина ОСОБА_3 , що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Постановою Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року скасувати в частині позбавлення його батьківських прав і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки при вирішенні справи суди залишили поза увагою висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 361/1484/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18, від 3 жовтня 2019 року у справі № 356/642/18, від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 756/1967/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі № 492/1091/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 460/2149/17, від 25 лютого 2020 року у справі № 756/2653/18, від 2 березня 2020 року у справі № 754/10971/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 161/8507/18.

Посилаючись на зазначене, заявник просив судові рішення скасувати у вказаній частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав відносно сина відмовити.

Позиція інших учасників справи

У червні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, надали належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Відповідно вимог діючого законодавства батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Заявник вважає, що при розгляді справи суди попередніх інстанцій достовірно встановили, що відповідач протягом тривалого часу свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, що є підставою для покладення на нього відповідальності, встановленої законом.

Також вказує, що після розірвання шлюбу у 2006 році і до звернення з цим позовом відповідач бачив сина лише декілька разів, що підтверджується матеріалами справи та відзивом відповідача на позовну заяву. Незважаючи на те, що позивач жодних перешкод відповідачу у побаченнях з сином не чинила, понад 12 років відповідач не цікавився сином, станом його здоров`я, успіхами в навчанні, ніколи не вітав сина з днем народження, не телефонував, не дарував подарунків і в повному обсязі не сплачував аліменти, у зв`язку з чим на 12 травня 2020 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 174 321,50 грн.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 669 від 25 травня 2007 року відповідачу визначено порядок участі у вихованні сина, однак відповідач навіть не намагався виконувати зазначене рішення.

З урахуванням зазначеного заявник просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Деснянського районного суду міста Києва матеріали справи № 754/15490/18.

Підставами для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 361/1484/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18, від 3 жовтня 2019 року у справі № 356/642/18, від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 756/1967/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі № 492/1091/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 460/2149/17, від 25 лютого 2020 року у справі № 756/2653/18, від 2 березня 2020 року у справі № 754/10971/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 161/8507/18.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, щоз 30 квітня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2006 року розірвано.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .

З довідки про реєстрацію місця проживання суди встановили, що ОСОБА_5 з 6 березня 2007 року зареєстрований разом з матір`ю - ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2007 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 березня 2007 року, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 669 від 25 грудня 2007 року за зверненням відповідача визначено спосіб участі у вихованні малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю - ОСОБА_6 , його батька - ОСОБА_2 , наступним чином: кожної суботи місяця з 16 год до 19 год та неділі місяця з 15 год до 19 год в присутності матері, враховуючи інтереси дитини.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №1-18/1053 від 23 жовтня 2018 року орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тих підстав, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 124/19 від 5 жовтня 2009 року суди попередніх інстанцій встановили, що за період з 21 березня 2007 року до 5 жовтня 2009 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 16 823,21 грн.

Загальний розмірі заборгованості зі сплати аліментів на 1 вересня 2018 року складає 172 646,21 грн, що підтверджується копією розрахунку заборгованості за аліментам від 14 вересня 2018 року (виконавче провадження 7707886).

З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 1 лютого 2019 року, здійсненого у виконавчому провадженні 7707886, суди встановили, що заборгованість на 1 лютого 2019 року зі сплати аліментів становить 180 301,21 грн.

З виписки з історії хвороби неповнолітнього ОСОБА_7 суди встановили, що ОСОБА_8 встановлено діагноз - пролапс метрального клапану, міопія легкого ступеня та синдром вегетативних дисфункцій.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_2 посилався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 361/1484/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18, від 3 жовтня 2019 року у справі № 356/642/18, від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 756/1967/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі № 492/1091/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 460/2149/17, від 25 лютого 2020 року у справі № 756/2653/18, від 2 березня 2020 року у справі № 754/10971/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 161/8507/18.

Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 331/5427/17), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року у справі про позбавлення батьківських прав.

Ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав у вказаній справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач з дитиною не спілкується, її вихованням і розвитком не займається, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. При вирішенні цієї справи суди також встановили, що дитина постійно проживає з батьком, спілкуватися з матір`ю категорично не бажає, уникає зустрічей і негативно щодо неї налаштована.

Встановивши зазначені обставини, а також врахувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки, суди у справі № 331/5427/17 дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення цього позову.

Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи в справі № 331/5427/17 нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд зазначав, що, покладаючи в основу рішення висновок органу опіки та піклування щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав, суди не врахували, що даний висновок обґрунтований виключно поясненнями неповнолітньої дитини, які зводяться до її небажання спілкуватися з матір`ю.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини неповнолітня дитина пояснила, що з батьком проживає за власним рішенням, підтримує його ініціативу щодо позбавлення матері батьківських прав і не бажає з нею проживати чи спілкуватись; у судовому засіданні дитина пояснила, що не спілкується з матір`ю, так як вона, на її думку, має на неї негативний вплив через свою негідну поведінку.

Покладаючи ці пояснення в основу рішення про позбавлення батьківських прав у справі № 331/5427/17, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не зазначив належні і допустимі докази, на підставі яких встановив, що мати дитини особливо неблагонадійна і спілкування з нею суперечить інтересам неповнолітньої дитини.

За таких обставин Верховний Суд не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки вважав, що цей висновок немотивований і суперечить інтересам дитини та сформував такі правові висновки: небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею; та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками; при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно врахувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є благодійним.

Таким чином, Верховний Суд у справі № 331/5427/17 дійшов висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи статей 164, 166, 171 СК України та помилковість їх висновку про свідоме, умисне нехтування відповідачем батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої дитини, у зв`язку з чим скасував ухвалені судами попередніх інстанцій судові рішення та відмовив у позові.

Постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 465/3694/14-ц), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Франківського районного суду м. Львова від 9 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2017 року у справі про позбавлення батьківських прав.

Ухвалюючи рішення у справі 465/3694/14-ц про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вказував на те, що відповідач свідомо тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання малолітньої дочки, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що є підставою для позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дочки.

Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд посилався на залишення поза увагою судів того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу; при вирішення справи суди не встановили і не визначилися, у чому саме полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також, чи є рішення суду таким, що ухвалене в інтересах дитини.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року (справа № 631/2406/15-ц), прийнятою за результатами розгляду касаційної скарги відповідача, скасовано рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 березня 2016 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 3 травня 2018 року про позбавлення батьківських прав.

Задовольняючи позов у справі № 631/2406/15-ц та позбавляючи відповідача батьківських прав відносно дочки, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач протягом тривалого часу, а саме чотирьох років, ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, не піклувався про дитину, не брав участі в її вихованні та матеріальному забезпеченні, не цікався її станом здоров`я та розвитком, тобто фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Також суди погодилися з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, касаційний суд зазначив, що суди не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які, створивши нові сім`ї, не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, заперечення батька дитини проти позбавлення батьківських прав, касаційний суд вважав, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно дочки є помилковим.

Постанова Верховного Суду від 10 липня 2019 року (справа № 361/1484/16-ц), на яку вказує заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року про позбавлення батьківських прав.

Позбавляючи відповідача батьківських прав у справі № 361/1484/16-ц, суди виходили з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, не піклується про її духовний та фізичний розвиток.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, Верховний Суд посилався на те, що матеріали справи не містять беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька; також вказував на необґрунтовані висновки судів про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що ґрунтуються на припущеннях.

Постанова Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 592/14785/18) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову Сумського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року, якою у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 592/14785/18, апеляційний суд виходив з того, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дочок. Верховний Суд погодився з такими висновками апеляційного суду і, як наслідок, залишив його без змін.

Постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року (справа № 356/642/18), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, якою у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, апеляційний суд виходив з недоведеності позивачем того, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки відповідатиме інтересам дитини, а також із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а відповідач бажає брати участь у вихованні дитини. Касаційний суд погодився з такими висновками суду апеляційної інстанції і, як наслідок, залишив судове рішення без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року (справа № 404/6391/16), прийнятою за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 5 червня 2018 року, залишено без змін судові рішення про відмову у позбавленні батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний й касаційний суд, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька і можливе лише у разі доведення винної поведінки останнього, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками; належні та допустимі докази цього в справі відсутні, стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини. Зазначив, що перебування відповідача нетривалий час під вартою у слідчому ізоляторі не може бути виключною обставиною для позбавлення його батьківських прав.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року (справа № 756/1967/16-ц) скасовано постанову Київського апеляційного суду від 3 червня 2019 року, якою позов про позбавлення відповідача батьківських прав задоволено.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено, Верховний Суд вказував на те, що судом першої інстанції встановлено відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини; батько дитини виявляв намір спілкуватись з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує. Саме з цих підстав суд першої інстанції відхилив висновки органу опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав. Оскільки переконливих доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини матеріали справи не містять, суд вважав, що позбавлення батьківських прав відповідача на теперішній час є передчасним, позов у цій частині є недоведеним.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2020 року (справа № 492/1091/18) суд погодився з висновками, викладеними у заочному рішенні Арцизського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2018 року та постанові Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, якими у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відмовлено, оскільки позивач належними і допустимими доказами не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Суд першої інстанції також зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням інших конкретних обставин справи, а надані позивачем доводи та докази є недостатніми для застосування до відповідача такого заходу відповідальності.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року (справа № 460/2149/17) залишено без змін постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків та не встановив, у чому полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та у чому саме полягає захист інтересів дитини внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав. Апеляційний суд зазначив, що між сторонами існує спір щодо порядку участі відповідача у спілкуванні та вихованні дитини, матеріали справи не містять доказів винної поведінки та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав є невмотивованим, винесеним без достатніх правових підстав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Залишаючи судове рішення без змін, касаційний суд зазначив про встановлену ним відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками; апеляційний суд належно оцінив зібрані у справі докази, в тому числі висновок органу опіки і піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Постанова Верховного Суду від 25 лютого 2020 року (справа № 756/2653/18) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, якими у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських праві відмовлено.

Верховний Суд, залишаючи вказані судові рішення без змін, посилався на правильність їх висновку про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; відповідач наголошував, що бажає приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні сина, а тому на час розгляду справи відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. При цьому суд попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклав на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Постанова Верховного Суду від 2 березня 2020 року (справа № 754/10971/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 червня 2019 року, якими у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем того, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина та дочки відповідатиме інтересам дітей, а також з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а відповідач бажає брати участь у вихованні дітей. Касаційний суд погодився з такими висновками судів попередніх інстанцій і, як наслідок, залишив судові рішення без змін.

Постанова Верховного Суду від 27 лютого 2020 року (справа № 161/8507/18), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 29 січня 2019 року. Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, з яким погодились апеляційний й касаційний суди, виходив з того, що позивач не довела в установленому порядку наявність обставин, які можуть бути підставою для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідача батьківських прав, а факт наявності заборгованості зі сплати аліментів не є такою підставою.

Задовольняючи позов у справі, що розглядається, та позбавляючи ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що батько з дитиною не спілкується, його вихованням і розвитком не займається, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Проте такі висновки судів першої і апеляційної інстанцій є наслідком застосування норм матеріального права без урахування висновків, викладених у згаданих постановах Верховного Суду.

Так, згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матері (батька) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно сина і наголошував на тому, що намагається відновити спілкування з сином.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суди попередніх інстанцій зазначене залишити поза увагою та не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Крім того, та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком займається мати, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участі у його утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком батьківськими обов`язками.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 361/1484/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18, від 3 жовтня 2019 року у справі № 356/642/18, від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 756/1967/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі № 492/1091/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 460/2149/17, від 25 лютого 2020 року у справі № 756/2653/18, від 2 березня 2020 року у справі № 754/10971/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 161/8507/18, і помилково вважали, що неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , який проживає з матір`ю, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення його батьківських прав і застосування такого крайнього заходу покликане захистом інтересів дитини.

Крім того, необхідно також зазначити, що не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача за рішенням суду аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів на час звернення з позовом до суду першої інстанції не є підставою для позбавлення батьківських прав.

З урахуванням зазначеного ухвалені судами попередніх інстанцій судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими і підлягають скасуванню в частині позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує

рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року в частині позбавлення відповідача батьківських прав і ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у позові з наведених підстав.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються і касаційним судом не переглядаються.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, скасуванням у відповідній частині судових рішень судів попередніх інстанцій та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної у розмірі 1 057,30 грн і касаційної скарги у розмірі 1 409,60 грн, а всього 2 466,90 грн.

Керуючись статями 400, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав щодо сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної і касаційної скарг, 2 466,90 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук