Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9705/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 січня 2022 року

в складі судді Пономаренко Н. В.

у цивільній справі №761/26797/20 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути з Фонду на свою користь майнову шкоду у розмірі 150 000,00 грн та завдану моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.06.2014 між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір банківського рахунку №8386 та Договір банківського вкладу №06/1020-2014, згідно з п. 1.2 якого строк його дії закінчився 04.07.2014.

Згідно квитанції від 04.06.2014 за №66157 (з відповідною відміткою банку та підписом уповноваженої особи) на депозитний рахунок ОСОБА_1 , відкритий на підставі договору банківського вкладу №06/1020-2014 від 04.06.2014, зараховані кошти у сумі 150 000,00 грн.

17 червня 2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України №365 «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №50 про введення з 18.06.2014 тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Старокиївський банк». Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» введено строком на 3 місяці з 18.06.2014 по 18.09.2014 включно.

Виплата коштів вкладникам за договорами, укладеними з ПАТ «Старокиївський банк», здійснювалася через банк - агент Фонду - ПАТ «Банк Київська Русь», про що було зазначено на офіційному веб-сайті ПАТ «Старокиївський Банк».

Також, на офіційному веб-сайті Фонду було зазначено, що виплати гарантованої суми відшкодування здійснюватимуться у період з 25.09.2014 по 04.11.2014, відповідно до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, а відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», які з будь-яких причин не звернуться до банку - агента Фонду в період з 25.09.2014 по 04.11.2014, - здійснюватимуться за результатами розгляду їх індивідуальних письмових звернень на адресу Фонду до дня внесення запису про ліквідацію банку, як юридичної особи, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

Зазначав, що незважаючи на його звернення до Фонду із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування, він отримав відмову у проведенні такої виплати з підстав не включення його до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, що в свою чергу, унеможливило виплату гарантованого відшкодування у встановлений законом строк - вересень 2014 року.

Також зазначав, що постановою Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі №826/2150/16 залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2016 та ухвалу Київського апеляційного суду від 12.07.2016 в частині визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л. О. щодо не включення його до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та в частині зобов`язання надати до Фонду додаткову інформацію про позивача, як вкладника ПАТ «Старокиївський банк».

Після прийняття Верховним Судом судового рішення він все одно не отримав належних йому коштів, оскільки питання скасування арешту грошових коштів на рахунку позивача, накладеного 20.02.2017, було вирішено слідчим суддею зі значним порушенням процесуальних строків, а 19.09.2019 ФГВФО повідомив про завершення виплат гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк».

Позивач, посилаючись на те, що шкода, суму яка ним визначена у розмірі невиплаченого гарантованого відшкодування, завдана встановленою у судовому порядку бездіяльністю Уповноваженої особи Фонду, якою з 2014 року не виконано зобов`язання по здійсненню виплати гарантованого відшкодування коштів, розміщених на її рахунках в Банку.

Крім того, позивач, посилаючись на те, що відповідач, відмовивши йому у виплаті гарантованого відшкодування за договором банківського вкладу, спричинив моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях, викликаних неможливістю протягом тривалого часу користуватися належними йому коштами, та як наслідок, необхідністю докладати значних зусиль та часу на поновлення порушених прав у судових органах.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 150 000,00 грн.

У задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь держави судовий збір в сумі 1 500,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що даний спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, так як правовідносини між Фондом та вкладником складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер, а тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду. Зазначає, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим. Між позивачем та Фондом (суб`єктом владних повноважень) відсутні цивільно-правові відносини.

Суд не звернув уваги на те, що звернувшись до суду з даним позовом ОСОБА_1 фактично просив стягнути з Фонду невиплачену йому гарантовану державою граничну суму відшкодування за вкладом, визначену ним, як матеріальну шкоду.

Судом також не взято до уваги, що у подібних правовідносинах Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що позов пред`явлений до Фонду про відшкодування майнової шкоди є публічно-правовим і повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Вважав, що провадження у даній справі має бути закрито, адже кошти, про які зазначає позивач, є коштами, які є гарантованим відшкодуванням, оскільки позивач просив стягнути з Фонду майнову шкоду, посилаючись виключно на невиплачену суму гарантованого відшкодування на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/2150/16, яким зобов`язано Уповноважену особу включити вимоги позивача, як вкладника банку, до переліку вкладників.

За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2022 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки дана справа є малозначною та ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зокрема, задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що причиною неотримання позивачем передбаченого Законом відшкодування було не включення Уповноваженою особою Фонду позивача у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у межах 150 000 грн за рахунок Фонду, у відповідності до вимог ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача майнової шкоди у розмірі 150 000,00 грн.

Також суд виходив з того, що позивач не довів обставин завдання моральної шкоди, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2014 між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір банківського рахунку №8386 та Договір банківського вкладу №06/1020-2014, згідно з пунктами 1.1, 1.2 якого банк відкриває вкладнику вкладний рахунок у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн. Дата внесення вкладу - 04.06.2014, дата повернення вкладу - 04.07.2014.

Згідно з квитанцією від 04.06.2014 за №66157 (з відповідною відміткою банку та підписом уповноваженої особи) на депозитний рахунок ОСОБА_1 , відкритий на підставі договору банківського вкладу №06/1020-2014 від 04.06.2014, зараховані кошти у сумі 150 000,00 грн.

17 червня 2014 року постановою Правління Національного банку України №365 віднесено ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних.

17 червня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №50, яким розпочато з 18.06.2014 процедуру виведення ПАТ «Старокиївський банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; вирішено тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 18.06.2014 по 18.09.2014 включно; призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного Банку України від 11.09.2014 №563 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» з 18.09.2014.

На виконання даної постанови НБУ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 17.09.2014 року №92 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Даним рішенням розпочато процедуру ліквідації зазначеного банку з 18.09.2014 та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку Пантіну Л. О., строком на один рік з 18.09.2014 по 18.09.2015 включно.

Виплата коштів вкладникам за договорами, укладеними з ПАТ «Старокиївський банк», здійснювалася через банк - агент Фонду - ПАТ «Банк Київська Русь», про що було зазначено на офіційному веб-сайті ПАТ «Старокиївський Банк».

Також на офіційному веб-сайті було зазначено, що виплати гарантованої суми відшкодування здійснюватимуться у період з 25.09.2014 по 04.11.2014 відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, а відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», які з будь-яких причин не звернуться до банку-агента Фонду в період з 25.09.2014 по 04.11.2014, - здійснюватимуться за результатами розгляду їх індивідуальних письмових звернень на адресу Фонду до дня внесення запису про ліквідацію банку, як юридичної особи, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

За результатами розгляду відповідного звернення позивача, Уповноважена особа своїм листом відмовила у проведенні такої виплати з підстав не включення його до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2017 №752/3185/17 (провадження №1-кс/752/1273/17) в рамках кримінального провадження №0000367 накладено арешт на грошові кошти, у тому числі на ті, що знаходяться на рахунку позивача.

Постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №826/2150/16 в частині зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити позивачів до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ "Старокиївський банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016, а в частині визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, ОСОБА_1 , як на підставу його задоволення, посилався на те, що у зв`язку з протиправною бездіяльністю Уповноваженої особи ФГВФО, щодо невиконання постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року, він втратив право отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом, адже питання скасування арешту грошових коштів на його рахунку, накладеного ухвалою суду від 20.02.2017, було вирішено слідчим суддею зі значним порушенням процесуальних строків, а 19.09.2019 ФГВФО публічно повідомив про завершення виплат гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», посилаючись на положення ч. 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до ЄДР запису про ліквідацію банку, як юридичної особи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Нормами статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Згідно з положеннями частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду. Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими цим Законом.

Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна).

А тому в указаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №761/12508/20.

Аналогічний правовий висновок висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року у справі №813/921/16 (провадження №11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі №820/3770/16 (провадження №11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі №727/8505/15-ц (провадження №14-180цс18), від 23 січня 2019 року у справі №285/489/18-ц (провадження №14-470цс18), від 10 квітня 2019 року справі №761/10730/18 (провадження №14-116цс19), від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20), а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17 (провадження №61-31354сво18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону залишив поза увагою те, що, звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 фактично просив стягнути з Фонду невиплачену йому гарантовану державою граничну суму відшкодування за вкладом, визначену ним як матеріальну шкоду, оскільки невиплата цієї гарантованої законом суми відшкодування вкладу відбулася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Фонду щодо не включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, та несвоєчасного виконання судового рішення у справі №826/2150/16.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що фактично спір між сторонами виник щодо права ОСОБА_1 на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн, тому дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, внаслідок чого провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з розглядом справи з порушенням юрисдикції; вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Посилання позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №910/8132/17 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у даній справі, яка переглядається, та у справі, яка переглядалася касаційним судом, правовідносини не є подібними.

Так, у справі, яка переглядалася касаційним судом позов пред`явлено юридичною особою до Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації Банку, яка не здійснює владних управлінських функцій. А у даній справі, яка переглядається, позов пред`явлено фізичною особою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на який у відповідності до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" покладено владні управлінські функції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом правил юрисдикції.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства, оскільки застосуванню підлягали норми статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно ч. 2 ст. 377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Також відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Оскільки в апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення із закриттям провадження у справі, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року - скасувати.

Провадження у справі №761/26797/20 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди - закрити.

Роз`яснити позивачу наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець