ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/178/22Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Артеменко І.І.;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Артеменко І.І.

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Артеменко Інни Іванівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Пироженко В.Д. у приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси 18.11.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

30 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 23 липня 2016 року між нею та відповідачем було укладено інвестиційний договір № 1, згідно якого позивач ОСОБА_1 передала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 118515 гривень.

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що перший грошовий транш ОСОБА_1 здійснила в день підписання договору.

В подальшому, позивач передала особисто ОСОБА_2 кошти при свідках, один з яких на стороні відповідача, а інший на стороні позивача.

У позові вказується, що позивач здійснювала банківські перекази на особисту банківську картку відповідача ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконала свої зобов?язання за договором та грошові кошти не повернула, відсотки не сплатила.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 118515 гривень, інфляційні збитки в розмірі 25457 гривень, та 3% річних в розмірі 8270 гривень, а загалом 152242 гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 71955 грн., інфляційні втрати в сумі 8670 грн., 3 % річних в сумі 5021 грн. та понесені судові витрати в сумі 760 грн., а всього 86406 грн.

В іншій частині позову позивачу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Артеменко Інна Іванівна оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що кошти на суму 3000 грн. від 02 вересня 2016 року та 19560 грн. від 09 вересня 2016 року, які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 , є не інвестиційними коштами, а борговими, які позивач повернула відповідачу за відпочинок в Туреччині у травні 2016 року, на які вони спільно їздили відпочивати. Скаржник вважає, що суд, не прийняв до уваги, що у квитанції в «призначення платежу» не зазначено, що це кошти на виконання інвестиційного договору № 1 від 23 липня 2016 року.

Представник відповідача адвокат Артеменко Інна Іванівна посилання на розписки, як на докази сплати позивачем інвестиційних коштів, які є не тільки не допустимими, але й не законними, оскільки розписки від 02 жовтня 2016 року та від 29 жовтня 2016 року ОСОБА_2 не підписувала.

Скаржником зазначається в апеляційній скарзі, що для підтвердження не справжності підпису на розписках, представник відповідача просила провести судово-почеркознавчу експертизу, однак своєю ухвалою суд відмовив, мотивуючи своє рішення неявкою відповідача.

В апеляційній скарзі вказується, що розписки є неналежними доказами в справі, оскільки з їх змісту не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у борг та не встановлено обов?язку відповідача повернути грошові кошти позивача у визначений строк чи на її вимогу. В тексті розписки взагалі не йдеться від якої особи ОСОБА_2 одержала кошти, і кому вона їх повинна повернути.

Враховуючи вищевказане, представник ОСОБА_2 адвокат Артеменко Інна Іванівна просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2021 року у цивільній справі № 712/12846/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 71955 грн., інфляційні втрати в сумі 8670 грн., 3% річних в сумі 5021 грн. та понесені судові витрати в сумі 760 грн., а всього 86406 грн. скасувати повністю. Судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

07.02.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Яцюка Максима Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що посилання в апеляційні скарзі на повернення коштів за поїздку в Туреччину є незаконним та необґрунтованим, оскільки є прямим та умисним намаганням ввести суд апеляційної інстанції в оману.

Відзив обґрунтовано ти, що відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів суду першої інстанції та не повідомлено усно про існування інших правовідносин, за якими позивач повинна перераховувати кошти на рахунок відповідача, а отже, посилання на недопустимість доказів є нікчемними та не підтвердженими будь-якими доказами.

Представник позивача звертає увагу, що ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи, є законною і обґрунтованою, адже стороною відповідача не було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду, а тому, на даний час неможливо посилатися на незаконність ухвали про відмову у призначенні експертизи.

У відзиві зазначається, що посилання про недопустимість, як доказ розписки внаслідок нібито порушеного чинного законодавства відносно відомостей в тексті розписки є помилковими, адже пояснення та посилання сторони відповідача здійснені на підставі вимог до договору позики, а не до інвестиційного договору.

Враховуючи вище вказані обставини, представник ОСОБА_1 адвокат Яцюк Максим Васильович просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Соснівського районного суду від 18 листопада 2021 року у справі № 712/12846/19 залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки грунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення боргу, інфляційних збитків та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з договірних відносин, які виникли між сторонами щодо інвестування у діяльність інтернет - магазину, та які позивач виконала перед відповідачем, передавши грошові кошти, а відповідач, в свою чергу, зобов?язання не виконала, грошові кошти не повернула, чим порушила умови договору.

Суд встановив, що при підписанні інвестиційного договору від 23 липня 2016 року сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, а тому договір згідно до ст. 638 ЦК України вважається укладеним.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту отримання відповідачем коштів на суму 71955 грн., оскільки квитанція від 23 липня 2016 року про зарахування відповідачу на картковий рахунок 21600 грн., не взята до уваги судом, адже з копії квитанції вбачається, що платником та отримувачем є ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та постановлено у справі законну ухвалу, підстав для скасування якої, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали інвестиційний договір № 1 (а. с. 5-9).

Згідно з копіями квитанцій від 02 вересня 2016 року та 10 вересня 2016 року ОСОБА_1 перевела на рахунок відповідача грошові кошти сумі 19560 грн., та 3000 грн. відповідно (а. с. 11-12).

Розпискою від 02 жовтня 2016 року підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 одержала готівкою кошти на виконання інвестиційного договору № 1 від 23 липня 2016 року у сумі 23180 грн., які зобов?язалася повернути на умовах договору, але не пізніше 01 червня 2017 року. Кошти були передані при свідках: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 15).

Згідно даних розписки від 29 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 на виконання інвестиційного договору № 1 від 23 липня 2016 року, одержала кошти у сумі 26215 грн., які зобов?язалася повернути на умовах договору, але не пізніше 01 червня 2017 року. Кошти були передані при свідках: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 14).

Відповідно до частин 1-2 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об?єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб?єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об?єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Статтею 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що при недодержанні договірних зобов?язань суб?єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами.

Сплата штрафів і неустойок за порушення умов договорів, а також відшкодування завданих збитків не звільняють винну сторону від виконання зобов?язань, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.

Згідно до статті 6 ЦК України вказано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов?язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами 1-2 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов?язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Предметом договору є зобов?язання, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити грошові кошти, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони уклали інвестиційний договір № 1 від 23 липня 2016 року.

Пунктом 9.6 Інвестиційного договору встановлено, що сторони підтверджують, що вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, і жодна з них не буде посилатися після укладення договору на недосягнення згоди з істотних умов договору, як на підставу для визнання його неукладеним або недійсним.

Пунктами 2.1 2.3 Інвестиційного договору встановлено, що предметом цього договору є участь сторін у діяльності інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з отриманням сторонами відповідних часток та чистого доходу, пов?язаного з роботою магазину, на умовах і в порядку, передбачених договором. Виконавець забезпечує створення, розвиток та роботу магазину, розпоряджається інвестиційними коштами для виконання зобов?язань, визначених цим договором. Інвестор здійснює фінансування створення та роботи магазину шляхом внесення інвестицій (коштів).

Розділом 3 договору встановлено порядок фінансування та ціну договору.

Вартість об?єкту інвестування складає 118515 грн.

Графік інвестування передбачає: продовж 3 робочих днів з моменту підписання договору інвестор передає виконавцю 21600 грн.; до 10 числа наступного місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 22560 грн..; до 10 числа другого місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 23180 грн.; до 10 числа третього місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 26215 грн.; до 10 числа четвертого місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 24960 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору, за умови належного і реального виконання інвестором договору, виконавець зобов?язується, починаючи з шостого місяця, що настає за останнім календарним місяцем, в якому відбулося внесення інвестиційних коштів, здійснювати повернення інвестицій у наступному порядку: до повного погашення інвестицій 100% чистого прибутку магазину виконавець зобов?язаний перераховувати на поточний рахунок інвестора вказаний в п. 10 даного договору, до 10 числа кожного календарного місяця.

Пунктом 6.1 Інвестиційного договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов?язань, які передбачені положенням договору та чинним законодавством.

Пунктами 5.1.1, 5.1.2, 5.1.3 Інвестиційного договору передбачено, що інвестор має право вимагати у разі неналежного виконання виконавцем зобов?язань згідно з договором, на отримання відсотків від чистого прибутку, після повернення інвестицій у порядку та на умовах, передбачених даним договором, вимагати від виконавця забезпечення належної діяльності магазину, що відповідає меті його створення, контролювати діяльність виконавця щодо розпорядження інвестиційними коштами за даним договором, отримувати від виконавця інформацію про стан діяльності інтернет - магазину.

Аналізуючи вище викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що підписуючи інвестиційний договір № 1 від 23 липня 2016 року, сторони погодили всі істотні умови договору, а тому районний суд дійшов до правильного висновку, що відповідно до ст. 638 ЦК України, інвестиційний договір № 1 від 23 липня 2016 року вважається укладеним.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно вказав, що факт надання позивачем коштів ОСОБА_2 підтверджено відповідними квитанціями та розписками в розмірі 71955 грн., оскільки квитанція від 23.07.2016 року про зарахування відповідачу на картковий рахунок 21600 грн., не може прийматись судом до уваги, оскільки з останньої вбачається, що платником і отримувачем є ОСОБА_2 , з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК Україн.

В апеляційній скарзі представник скаржника вказує, що грошові кошти від 02 вересня 2016 року на суму 3000 грн., та від 09 вересня 2016 року на суму 19560 грн., є борговими, які позивач повернула за відпочинок в Туреччині, однак належних, допустимих та достовірних доказів ні суду першої інстанції ні апеляційної інстанції не надано, а тому доводи скаржника не заслуговують на увагу в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що скаржником не надано також належних доказів щодо існування інших правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно яких, позивач повинна перераховувати кошти на рахунок відповідача, окрім правовідносин, які виникли на підставі інвестиційного договору № 1 від 23 липня 2016 року. Отже, доводи представника скаржника, що у квитанції «призначення платежу» не зазначено, що це кошти на виконання інвестиційного договору № 1 від 23 липня 2016 року, апеляційним судом оцінюються критично та не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги, що розписки є неналежними доказами у справі, оскільки з їх змісту не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у борг та не встановлено обов?язку відповідача повернути грошові кошти позивача у визначений строк чи на її вимогу, а також те, що у тексті розписки взагалі не йдеться від якої особи ОСОБА_2 одержала кошти, і кому вона їх повинна повернути відхиляються колегією суддів апеляційного суду, оскільки посилання представника скаржника здійснені на підставі вимог до договору позику, але в розписках чітко вказано, що відповідач отримав та зобов?язується повернути кошти саме на умовах інвестиційного договору № 1 від 23 липня 2016 року.

Враховуючи вище викладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази виходячи з принципу справедливості, розумності, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Артеменко Інни Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 10.06. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко