П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ

Справа № 759/2017/17

Провадження: № 22-ц/824/1691/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, ухвалене під головування судді Шум Л.М.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 в інтересах ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 22.06.2009 року Відкрите акціонерне товариство «Банк Універсальний» було перейменовано в ПАТ «Універсал Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Універсал Банк». 17.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В, за реєстраційним №2376. Згідно вказаного договору, укладеного для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором №003-2900/756-0696 від 17.12.2007 року, в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належав іпотекодавцям в рівних частках на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом. 19.06.2013 року Апеляційним судом м. Києва ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк», звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №003-2900/756-0696 від 17.12.2007 року в сумі 100453,47 швейцарських франків, що становить 428319,03 грн., шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ціною 304000 грн. 15.07.2016 року на підставі вказаного рішення суду зареєстровано право власності на спірну квартиру за ПАТ «Універсал Банк». Право власності відповідачів на зазначену квартиру припинилося в результаті звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України. 14.01.2014 року та 12.06.2014 року позивачем було направлено відповідачем вимогу про добровільне виселення, згідно якої останні повинні були звільнити квартиру в добровільному порядку протягом 30 днів з дня отримання зазначеної вимоги. Однак, станом на дату подачі позову квартира не була звільнена в добровільному порядку. За викладених обставин, просив суд виселити без надання іншого житла ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено.

Виселено без надання іншого житла ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 1 600 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що виселення проводиться у порядку, встановленому ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України. Згідно ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зазначила, що судом першої інстанції не було встановлено, що всі відповідачі є співвласниками житла, а спірна квартира була придбана за кредитні кошти, надані банком позичальнику для купівлі цієї квартири. Також відмітила, що виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання. Відповідні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс15; від 02.09.2015 року у справі №6-1049цс15; у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №295/4514/16-ц; від 28.11.2018 року у справі №265/4748/16-ц. Позивачем не було заявлено позовних вимог про надання відповідачам жилих приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також зазначила, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача. Окрім того, відмітила, що рішення суду першої інстанції поставлено під час дії запровадженого карантину, у зв`язку з чим у Святошинському районному суді міста Києва було запроваджено особливий режим роботи, заяви приймалися через скриньку «Для вхідної кореспонденції», встановлену на посту судової охорони. Зазначила, що 16 квітня 2021 року через поштову скриньку вона подала заяву про відкладення розгляду справи. Попри подану заяву, суд ухвалив оскаржуване рішення у її відсутність, що являється грубим порушенням її законних прав.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 червня 2021 року справу призначено судді-доповідачу Оніщуку М.І. у складі колегії суддів: головуючий суддя Оніщук М.І., судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 12 травня 2022 року було призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 12 травня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Нежура В.А., Вербова І.М.

У відзиві на апеляційну скаргу Городенський О.А. в інтересах ПАТ «Універсал Банк» заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що 15.07.2016 року на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2013 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Перехід права власності відбувся шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на спірну квартиру за ціною 304000 грн. Тому починаючи з 15.07.2016 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу і станом на теперішній час відсутні будь-які судові рішення з приводу скасування права власності. При цьому, у спірному житлі залишилися фактично проживати відповідачі, не маючи для цього жодних правових підстав. 15.07.2016 року право власності скаржника на квартиру припинилося у зв`язку з примусовим відчуженням. Із втратою права власності відповідач і втратила право користування житловим приміщенням. У відповідності до ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України члени сім`ї відповідача та інші вселені нею особи також втратили право користування житловим приміщенням. За таких обставин, скаржник та інші відповідачі є такими особами, які самоправно займають житлове приміщення з 15.07.2016 року без достатніх правових підстав. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому. Окрім того зазначив, що твердження скаржника щодо не встановлення судом і не підтвердження жодними доказами, що всі відповідачі є співвласниками житла та що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, надані банком позичальнику для купівлі цієї квартири, не заслуговують на увагу суду та не підтверджуються доказовою базою. Посилався на правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16, згідно якого житло в іпотеці і кредитор звертає стягнення на іпотечне житло, виселення відбувається усіх і без надання іншого житлового приміщення. Якщо боржник порушує умови кредитного договору, закон надає право кредитору виселити його та усіх його співмешканців, письмово попередивши про виселення за місяць.

В судовому засіданні адвокат Городенський О.А. в інтересах АТ «Універсал Банк» заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника банку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 17.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстраційним № 2376 (ас. 6-10).

Відповідно до умов зазначеного договору, укладеного для забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором №003-2900/756-0696 від 17.12.2007 року, в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , предмет іпотеки належав іпотекодавцям в рівних частках на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. 17 грудня 2007 року за реєстраційним № 2371, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 17 грудня 2007 року за № 2574863, витяг про реєстрацію № 5157074 від 17 грудня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2013 року позов ПАТ Універсал Банк задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 003-2900/756-0696 від 17 грудня 2007 року в сумі 100453,47 швейцарських франків, що становить 428319,03 грн., шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ціною 304000 грн. (ас. 16-19).

15.07.2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за банком (ас. 20-22).

14.01.2014 року та 12.06.2014 року банком була направлена вимога про добровільне виселення, згідно якої відповідачі мали звільнити квартиру в добровільному порядку протягом 30 днів з дня отримання зазначеної вимоги (ас. 23-27).

10.01.2017 року представниками банку був здійснений черговий виїзд до квартири з метою перевірки факту звільнення, в ході якого було встановлено, що доступ до квартири обмежений з боку попередніх власників. Двері зачинені,потрапити до квартири не виявилось можливим. За результатами виїзду був складений акт про відсутність доступу до приміщення (ас. 28).

Відповідно до довідки з місця проживання та прописки від 10.01.2017 року, виданої ЖБК «Автотранспортник», в квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ас. 29).

18.01.2017 року представником банку була подана заява про зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3 , як особу яка втратила право користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 . Цього ж дня у знятті з реєстрації місця проживання відмовлено (ас. 30-31).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням з боржника стягнуто кредитну заборгованість та звернуто стягнення на предмет іпотеки; право власності відповідачів на квартиру АДРЕСА_1 , припинилося в результаті звернення стягнення на майно, а банк набув всіх прав і обов`язків власника, передбачених чинним законодавством. Оскільки квартира придбана за кредитні кошти, тому немає підстав для надання особам, що виселяються за рішенням суду, іншого житла.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Спірна квартира набута у власність відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 того ж дня, коли було укладено договір іпотеки та кредитний договір, за кредитні кошти, отримані за кредитним договором. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були власниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. 17 грудня 2007 року за реєстраційним № 2371, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 17 грудня 2007 року за № 2574863, витяг про реєстрацію № 5157074 від 17 грудня 2007 року.

Вказана обставина встановлена рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2013 року, а тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Отже, житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого його заставою, а тому згідно статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» мешканці квартири підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 1, частиною п`ятою 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною третьою 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлено Конституцією України та статтею 35 Закону України «Про іпотеку».

Як зазначено вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2013 року позов ПАТ Універсал Банк задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 003-2900/756-0696 від 17 грудня 2007 року в сумі 100453,47 швейцарських франків, що становить 428319,03 грн., шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ціною 304000 грн.

Вказане рішення набралозаконної сили.

Частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку», якій кореспондує положення частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, та Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц, відступати від яких немає підстав.

З наведеного можна дійти висновків про те, що право банку на пред`явлення вимоги про виселення відповідачів після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не залежить від виконання ним частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення вимоги про звільнення будинку.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що банк не надсилав (не повідомив належним чином) відповідачам письмову вимогу про виселення з іпотечного будинку, оскільки надіслання такої вимоги не було обов`язком банку.

Також безпідставними є і посилання скаржника на правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс15, від 02.09.2015 року у справі №6-1049цс15, у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №295/4514/16-ц, від 28.11.2018 року у справі №265/4748/16-ц, оскільки у цих постановах та у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17, від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дає підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Як встановлено вище, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та яка була придбана за кредитні кошти.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши всі докази у справі в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про виселення з даного приміщення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто,дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).

В рамках справи, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не є власниками спірного нерухомого майна, тобто, користуються ним без правових підстав, при цьому, мають інше житло та відповідну реєстрацію місця проживання, а саме, за адресою: АДРЕСА_3 , а тому виселення відповідачів з належної банку квартири не може вважатись втручанням у їх, відповідачів, право на житло, з урахуванням вимог національного законодавства (ЖК УРСР, ЦК України) та практики ЄСПЛ.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, та як наслідок, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_3 .

Під час апеляційного перегляду справи судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказана обставина підтверджується актовим записом про смерть № 15569 від 13 жовтня 2016 року (т. 2 а.с. 16).

У випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині позовних вимог закриттю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла скасувати.

Провадження у справі в частині цих позовних вимог закрити.

В решті рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 червня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура