КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4234/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022року м. Київ

Справа № 753/12506/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», яка подана представником Сечком Сергієм Володимировичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О.,

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування,

встановив:

У червні 2021 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «АРСК» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов обґрунтовано тим, що 28.12.2018 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована в АТ «СГ «ТАС» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/9228992, та автомобіля «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована договором добровільного страхування наземного транспортного засобу «Все включено» №760а8к2 від 18.12.2018, укладеного між ПАТ «СК «АХА Страхування» (20.06.2019 змінено назву на ПАТ «СК «АРКС») та ОСОБА_3 щодо майнових інтересів пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 . В результаті ДТП автомобіль «Mercedes-Benz», д.н.з НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

04.01.2019 ОСОБА_3 відповідно до договору добровільного страхування наземного транспортного засобу «Все включено» №760а8к2 від 18.12.2018 звернувся до ПАТ «СК «АРКС» з повідомленням про настання події та з заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування. На підставі акту огляду транспортного засобу від 04.01.2019, рахунку-фактури №1 від 08.01.2019, розрахунку страхового відшкодування, страхового акту №АХА2439142 від 11.01.2019 визначено вартість відновлювального ремонту 94 340 грн. Відповідно до своїх зобов`язань позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 72 955 грн.

На виконання своїх зобов`язань за полісом АК/922899 АТ «СГ «ТАС» сплатило на користь ПАТ «СК «АРКС» суму страхового відшкодування в розмірі 53 002,85 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 41 337,15 грн. - різницю між вартістю відновлювального ремонту 94 300 грн. та сплатою за полісом АК/922899 в розмірі 53 002,85 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ПрАТ «СК «АРКС» - Сечко С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 21.02.2018 року по справі 760/19377/15-ц (провадження № 61-2211св18), вважає, що відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України збитки в частині різниці суми страхового відшкодування ПрAT «СК «АРКС» за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу «Все включено» № 760а8к2 в розмірі 94340 грн. і сумою виплати ПРАТ «СГ «ТАС» за полісом АК/9228992 в розмірі 53 002 грн., слід стягнути з відповідача. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач може захистити порушене своє право шляхом пред`явлення вимог до ПрАТ «СГ «ТАС» щодо стягнення спірних коштів, не відповідає вимогам матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року (справа № 755/18006/15-ц) відступила від раніше висловленої правової позиції Верховного Суду України та зробила висновки про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Тому вважає, що позивач не має права вимагати від відповідача відшкодувати заподіяний збиток у розмірі, що покриваються лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну та має звертатися з відповідною вимогою до страховика відповідача - ПрАТ «Страхова група «ТАС», а задоволення подібних вимог судом суперечило би меті інституту обов`язкового страхування цивільно-правовоївідповідальності власників наземних транспортних засобів та порушило би права відповідача у даному випадку. Позаяк відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Тому, враховуючи, що розмір шкоди не перевищує ліміту відповідальності страховика цивільно-правової відповідальності відповідача ПрАТ «Страхова група «ТАС» за шкоду, заподіяну майну, та за умови недоведеності позивачем інших фактів і обставин, AT «СК «АРКС» має стягувати вказану шкоду саме із ПрАТ «Страхова група «ТАС» та звертатися із відповідним позовом до AT «СГ «ТАС» (приватне), оспорюючи рішення AT «СГ «ТАС» (приватне) про розрахований і виплачений на користь позивача (AT «СК «АРКС») розмір страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ. Крім того, відповідно до наведених позивачем даних та обґрунтувань на даний момент АТ «СК «АРКС» залишається невідшкодованою шкода лише у розмірі 19 952 грн. 15 коп. (72 955 грн. - 53 002 грн. 85 коп.

У додаткових письмових поясненнях ОСОБА_1 посилається на те, що оскільки до позивача право вимоги переходить лише у межах фактичних витрат, то навіть відповідно до наведених позивачем даних й обґрунтувань на даний момент АТ «СК «АРКС» залишається невідшкодованою шкода у розмірі 19 952 грн. 15 коп. (72 955 грн. - 53 002 грн. 85 коп.), підстави для стягнення якої з відповідача відсутні. Позивач не надав до суду розрахунок страхового відшкодування у розмірі 53 002 грн. 85 коп., сплаченого на користь позивача СГ «ТАС» (оцінка, експертиза), в той час як з матеріалів справи вбачається відсутність коефіцієнту зносу застрахованого ТЗ, про що зазначає сам позивач. Крім того, позивачем не було надано до суду звіту (висновку) автотоварознавчого дослідження, а правом на заявлення у суді апеляційної інстанції клопотання про призначення відповідної судової експертизи сторона позивача не скористалася.

У поясненнях представник ПрАТ «СК «АРКС» - Сечко С.В. посилається на те, що доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО та ремонтна калькуляція, яка містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу. Визначення розміру збитків на підставі ремонтної калькуляції, складеній на основі комп`ютерної програми «Audatex», не суперечить умовам чинного законодавства про оціночну діяльність, оскільки калькуляція складалась на основі комп`ютерної програми Audatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. У постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Отже, при визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті відповідачем у даному випадку слід виходити із вартості відновлювального ремонту, визначеного у рахунку станції технічного обслуговування. Таким чином, рахунок станції технічного обслуговування №1 від 08 січня 2019 року; ремонтна калькуляція від 11.03.2019 року, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що з полісу страхування цивільно-правової відповідальності відповідача ОСОБА_1 (винуватця ДТП) вбачається, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн., франшиза 1000 грн. Отже, в даному випадку, розмір завданої шкоди не перевищує ліміту відповідальності страховика.

Оскільки судом не встановлено підстав для виникнення обов`язку винуватця ДТП з виплати страхового відшкодування (ст. 38 Закону № 1961-IV), то підстав для стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування немає. У даному випадку, позивач може захистити своє порушене право шляхом пред`явлення вимог до ПАТ «Страхова група «ТАС» щодо стягнення спірних коштів. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ПАТ «Страхова компанія «АРСК» слід відмовити.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2018 року у м. Києві по вул. Кіквідзе, 2 сталася ДТП, за участю автомобіля «Hyundai», д.н.з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . В результаті ДТП автомобіль «Mercedes-Benz», д.н.з НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження (а.с.4).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.4).

На час ДТП автомобіль «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 , був застрахований договором добровільного страхування наземного транспортного засобу «Все включено» №760а8к2 від 18.12.2018, укладеним між ПАТ «СК «АХА Страхування» (20.06.2019 змінено назву на ПАТ «СК «АРКС») та ОСОБА_3 щодо майнових інтересів пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.6-14).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована в АТ «Страхова група «ТАС» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/9228992 (а.с.5), з лімітом за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000 грн. з франшизою в розмірі 1 000 грн.

04.01.2019 року водій автомобіля «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 звернувся до страхувальника ПАТ «СК «АХА Страхування» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та з заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с.16-17).

На підставі акту огляду транспортного засобу від 04.01.2019 року, ремонтної калькуляції 1.003.18.0 від 11.03.2019 року, рахунку-фактури №1 від 08.01.2019 року, виконаного ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_5 , розрахунку страхового відшкодування, страхового акту №АХА2439142 від 11.01.2019 визначено вартість відновлювального ремонту 94 340 грн. (а.с.18-25).

Відповідно до платіжного доручення №527522 від 14.01.2019, ПАТ «Страхова компанія «АРСК» виплатило на рахунок ФОП ОСОБА_4 страхове відшкодування згідно з актом №АХА2439142 в розмірі 72 955 грн. (а.с.27).

Відповідно до платіжного доручення №35300 від 05.07.2019 року АТ «СГ «ТАС» в порядку регресу сплатило на користь позивача ПАТ «Страхова компанія «АРСК» суму страхового відшкодування в розмірі 53 002,85 грн. (а.с.28).

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961 - IV) визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Встановлено, що внаслідок ДТП, яка сталася 28.12.2018 року за участю автомобіля «Hyundai», д.н.з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , з вини відповідача ОСОБА_1 , пошкоджено автомобіль «Mercedes-Benz», д.н.з НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_3 , який застрахований в ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» (змінено найменування на ПрАТ «Страхова компанія АРКС»). Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 складає 94 340 грн.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 28.12 договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №760а8к2 від 18.12.2018, укладеним між ПАТ «СК «АХА Страхування» та ОСОБА_3 передбачено, що при пошкодженні транспортного засобу внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення транспортного засобу (кошторису збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість матеріалів та ремонтних робіт.

Позивач ПрАТ «Страхова компанія АРКС» виплатив страхове відшкодування на виконання умов договору добровільного страхування у розмірі 72 955 грн., перерахувавши кошти на рахунок ФОП ОСОБА_4 , який проводив відновлювальний ремонт пошкодженого застрахованого транспортного засобу.

Оскільки цивільно-правова відповідальність винної особи на час ДТП була застрахована, позивач ПрАТ «Страхова компанія АРКС» звернувся до АТ «Страхова група «ТАС» та отримав страхове відшкодування у сумі 53 002, 85 грн.

Отже, позивач, як страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, отримав від страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність- АТ «СГ «ТАС», страхове відшкодування у сумі 53 002, 85 грн., проте зазначеної суми недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди.

Враховуючи викладене, у позивача наявне право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, оскільки суми відшкодування за полісом цивільно-правової відповідальності недостатньо для відшкодування фактичних витрат позивача на відновлювальний ремонт транспортного засобу потерпілого, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, в силу статті 1194 ЦК України зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди, якою є вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, і страховою виплатою, яку виплатив страховик в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.

Системний аналіз ст.ст. 22, 988, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст. ст.22, 28, 29, 36 Закону № 1961 - IV дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За викладених обставин, висновок суду першої інстанції та доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що враховуючи, що ліміт страхового відшкодування, визначений у полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не перевищує розмір завданої шкоди, то відповідач не зобов`язаний сплачувати різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою відшкодування, є помилковими.

Відповідальність відповідача застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відшкодування за яким має особливості, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, правила ст. 29 Закону №1961-IV покладають на страховика обов`язок у разі пошкодження транспортного засобу відшкодувати потерпілому не всі витрати, а лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у встановленому законом порядку. Тобто, даний Закон встановлює законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме, розмір страхової виплати визначається з урахуванням зносу автомобіля, що, у свою чергу, згідно ст.1194 ЦК України, покладає на винуватця обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у разі її недостатності.

Саме такі страхові виплати були відшкодовані АТ «СГ «ТАС» позивачу ПрАТ «Страхова компанія АРКС». Та обставина, що ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, визначений полісом обов`язкового страхування у розмірі 100 000 грн., не свідчить про те, що відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, яка виходить за межі відповідальності його страховика в силу положень ст. 29 вказаного Закону.

В даному випадку відповідач помилково ототожнює ліміт відповідальності страхової компанії, визначений у полісі обов`язкового страхування, із розміром страхової виплати, яка визначається у розмірі і порядку, встановленому законом і не може її перевищувати.

У постанові № 645/3746/16 від 07.02.2019 року Верховний Суд зазначив, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові ( без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці. …. Доводи касаційної скарги про необхідність визначення розміру збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу є необґрунтованими, оскільки за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна. В даному випадку судами вирішено спір не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення сплаченої позивачем реальної вартості виконаних робіт по відновлювальному ремонту, пошкодженого з вини відповідача, транспортного засобу.»

Враховуючи те, що відносини між ОСОБА_1 та його страховиком АТ «СГ «ТАС» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону №1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, то висновки суду першої інстанції суперечать нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 22 та 29 Закону № 1961 - IV страховик здійснює страхове відшкодування у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі та відшкодовує витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, тому обов`язок сплатити різницю між витратами, понесеними на відновлення автомобіля, та виплаченим страховим відшкодуванням несе відповідач.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, допустив неправильне застосування наведених норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 страхового відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту огляду транспортного засобу від 04.01.2019 року, ремонтної калькуляції № 1.003.18.0 від 11.03.2019 року, рахунку-фактури №1 від 08.01.2019 року, виконаного ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_5 , розрахунку страхового відшкодування, страхового акту №АХА2439142 від 11.01.2019 вартість відновлювального становила 94 340 грн.

Разом з тим, відповідно до страхового акту №АХА2439142 від 11.01.2019 року, висновком комісії визначено, що сума страхового відшкодування до виплати потерпілому складає 72 955 грн., оскільки шляхом взаємозаліку підлягає утриманню сума несплаченого за договором страхового платежу в розмірі 21 385 грн. ( а.с. 25).

Платіжним дорученням №527522 від 14.01.2019 ПАТ «Страхова компанія «АРСК» виплатило на рахунок ФОП ОСОБА_4 страхове відшкодування згідно з актом №АХА2439142 в розмірі 72 955 грн.

ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» отримало від страховика відповідача - АТ «СГ «ТАС» страхову виплату в сумі 53 002, 85 грн.

Таким чином, різниця між фактично сплаченим страховим відшкодуванням за договором добровільного страхування транспортного засобу та отриманою позивачем сумою страхового відшкодування за страховим полісом відповідача складає 19 952 грн. 15 коп. (72 955 грн. - 53 002, 85 грн.). Отже, сума збитків, яка не відшкодована ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» становить 19 952 грн. 15 коп.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 19 952 грн. 15 коп., оскільки страхової виплати (страхового відшкодування), здійсненої АТ «СГ «ТАС», недостатньо для повного відшкодування завданої відповідачем шкоди, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Посилання відповідача про відсутність в матеріалах справи звіту автотоварознавчого дослідження є необґрунтованими, оскільки ремонтна калькуляція № 1.003.18.0 від 11.03.2019 року, рахунок-фактура №1 від 08.01.2019 року, виконаний ФОП ОСОБА_4 , є належними і допустимими доказами вартості відновлювального ремонту, адже вказані документи містять опис пошкоджень на автомобілі потерпілого, вартість ремонтних робіт та запасних частин, які підлягають заміні.

Належних та допустимих доказів на спростування вказаних документів щодо вартості відновлювального ремонту матеріали справи не містять та відповідачем надано не було.

Отже, відповідач, заперечуючи проти визначеного розміру матеріальних збитків, заявлених позивачем, не навів жодних доводів щодо правильності визначення обсягу пошкоджених деталей, їх вартості та вартості ремонтних робіт, необхідних для відновлення пошкодженого транспортного засобу, а тому вказані доводи не дають суду підстав для сумніву у правильності визначеної суми.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги частково, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 19 952 грн. 15 коп.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати в розмірі 48, 27 % від суми сплаченого судового збору. Враховуючи, що при поданні позову позивачем було сплачено 2270 грн., при поданні апеляційної скарги - 3405 грн., то сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу, становить: 5675 грн. х 48, 27 % = 2739 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», яка подана представником Сечком Сергієм Володимировичем, - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року - скасувати та прийняти постанову:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 19 952 грн. (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 15 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2739 (дві тисячі сімсот тридцять дев`ять) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», , адреса: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.