Справа № 712/3996/21
Провадження № 2/712/203/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, державний нотаріус першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, державний нотаріус першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на те, що згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2012 року по справі № 2-214/11, стягнуто з ОСОБА_4 (далі - Відповідач 3) на користь ОСОБА_1 (далі - Позивач та/або Стягувач) у рахунок боргу за договором позики від 25.04.2003 року, 500000,00 грн., у рахунок сплати відсотків по даному договору за період з 25.04.2003 року по 25.04.2007 року 100000,00 грн., у рахунок відшкодування судових витрат 14230,00 грн., а разом 614230,00 грн.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.04.2012 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року, скасовано в частині задоволеного позову про стягнення сум у рахунок сплати відсотків за договором позики у розмірі 100000 грн. та у рахунок сплати за правову допомогу у розмірі 12500 грн. Відмовлено у задоволенні позову позивача до відповідача 3 про стягнення боргу за договором позики у частині стягнення сум у рахунок сплати відсотків за договором позики у розмірі 100000 грн. та у рахунок сплати за правову допомогу у розмірі 12500 грн. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року - залишено без змін.

Рішення набрали законної сили 19.04.2012 року.

Відповідно до виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-214/11 від 20.02.2019 року, приватним виконавцем Плесюком Олексієм Степановичем (далі - Третя особа та/або Виконавець) за заявою ОСОБА_1 , 07.05.2019 р. відкрито виконавче провадження № 59053403 щодо стягнення з ОСОБА_4 , боргу за договором позики в загальному розмірі 501730 грн. 00 коп.

Приватним виконавцем в межах, примусового виконання вказаного рішення суду та виконавчого листа, було встановлено, що:

21 вересня 2016 року ОСОБА_2 (далі Відповідач 1), відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. (додається), набула в спільну сумісну власність подружжя з відповідачем 3, який є її чоловіком, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,5 кв.м.

Зокрема в пункті 9 вказаного договору купівлі-продажу, зазначено, що «Квартира набувається Покупцем, у спільну сумісну власність подружжя, договір вчиняється за згодою чоловіка ОСОБА_4 , справжність підпису на заяві якого посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченком І.П. 21.09.2016 року за реєстровим номером 3071».

Перебування в шлюбі відповідача 1 та відповідача 3, як станом на момент купівлі квартири, так і станом на даний момент, зокрема підтверджується відповідями відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 14.05.2019 року № 1147/3.1-04-05 та від 16.05.2019 року за № 2594/03.1-41, в яких встановлюється, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб № 209 від 08.07.2016 року відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, слід констатувати, що відповідачем 1 та відповідачем 3 набуто у власність в рівних частинах, тобто по Ѕ частки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,5 кв.м.

Тобто, реєстрація права власності на нерухоме майно на ім`я відповідача 1, як титульного власника квартири, не спростовує презумпції належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя відповідачу 3, а отже відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України - вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З цією метою та відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону про виконавче провадження, приватним виконавцем в лютому 2020 року до суду було внесено подання про визначення частки відповідача 3 у спільній сумісній власності з відповідачем 1, а саме щодо вказаної квартири в м. Черкаси.

Однак, приватний виконавець, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно встановив, що 25 травня 2020 року відповідач 1, за відповідної згоди відповідача 3, та ціле направленої мети уникнення відповідальності, вчиняє правочин - договір дарування вказаної квартири в м. Черкаси, на користь свого сина ОСОБА_3 , пасинку відповідача 3.

Зокрема, відповідно до вказаного спірного договору дарування: « ОСОБА_6 (Відповідач 1), від імені якої діє ОСОБА_7 , на підставі її довіреності, (далі - дарувальник) та ОСОБА_8 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на підставі його довіреності, (далі - обдаровуваний)».

Тобто, відповідач 1 в даному правочині виступала як ОСОБА_9 і одночасно підписувала і укладала договір по довіреності від імені відповідача 2 (Обдаровуваного), свого сина.

ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_2 та пасинком відповідача 3.

Відповідно до пункту 1 спірного договору дарування, відповідач 1 передала безоплатно у власність, а відповідач 2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 , квартира однокімнатна, загальною площею 36,5 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., розташована на 6-му поверсі в 9-ти поверховому будинку.

Пунктом 4 вказаного договору дарування, сторони оцінили дар в сумі 75500,00 грн.

В той же час в пункті 9 вказано: «Дарування квартири за цим договором вчиняється відповідно до заяви чоловіка дарувальника - ОСОБА_10 , про згоду на дарування вказаної вище квартири, справжність підпису на якій засвідчена ОСОБА_11 , державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори 25.05.2020 року за реєстровим № 1-1498 і призначена для зберігання у справах нотаріуса».

Тобто, відповідач 1 як титульний власник квартири та відповідач 3 з метою уникнути відповідальності щодо сплати заборгованості відповідача 3 провели відчуження майна, яке було предметом їх спільної сумісної власності, а отже, могла бути виділена частка відповідача 3 в цьому майні (квартирі), відповідно до порядку визначеного ч. 6 ст. 48 Закону про виконавче провадження та ч. 1 ст. 443 ЦПК України і за рахунок її реалізації погашено (повністю або частково) заборгованість відповідача і перед позивачем.

Відповідач 3, надаючи письмову згоду на відчуження своєю дружиною як титульним власником, (відповідачем 1), нерухомого майно яким він володів з нею на праві спільної сумісної власності подружжя на користь свого пасинка (сина відповідача 1), ОСОБА_4 знав про судове рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом виділення частки із спільної сумісної власності та звернення стягнення на частку в такому нерухомому майні, а отже оспорювані правочини є фіктивними.

З наведених обставин, вбачається, що дії відповідачів щодо переоформлення квартири, були вчинені, зокрема, одразу після подання приватного виконавця щодо виділення частки в цій квартирі відповідача 3, яка належала йому на праві спільної сумісної подружжя. Тим самим, відповідачі, порушили пункт 14 спірного договору дарування.

Таким чином, слід констатувати, що за сукупністю наведених фактів, договір дарування від 25.05.2020 р., що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 за згодою відповідача 3, посвідчений, державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., є фіктивним правочином і внутрішня воля відповідачів не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

В даному випадку ціль відповідачів була направлена на те, щоб зробити неможливим виділення частки спірної квартири відповідача 3 із спільної сумісної власності з відповідачем 1 та як наслідок зробити неможливим подальшу реалізацію цієї частини квартири та зробити неможливим задоволення грошових вимог та погашення боргу відповідача 3 перед позивачем.

Дії відповідачів та сторін договору дарування спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, від 01.02.2012 року по справі № 2-214/11 та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.04.2012 року.

Таким чином, відповідач 3 (боржник) даючи згоду на дарування 25.05.2020 року (відчуження) відповідачем 1 квартири, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Відчуження нерухомого майна (квартири), шляхом укладення договору дарування одним із подружжя-відповідачем 1 (на кого зареєстровано майно) за згодою іншого з подружжя-відповідача 3, який є боржником по відношенню до позивача, та володіє відчуженим майно на праві спільної сумісної власності, не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник - відповідач 3, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та його дружина, які здійснюють дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Отже, слід констатувати, що введено в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи, а саме позивача та приватного виконання, щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; відповідачі, свідомо, мали намір невиконання зобов`язань договору; приховували справжні наміри учасників правочину.

Спірний договір дарування від 25.05.2020 року характеризується тим, що сторони вчинили такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на частку відповідача 3 у вказаному майні в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і повинен бути визнаний судом недійсним.

Приватним виконавцем з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 248014388 від 12.03.2021 року встановлено, що державним реєстратором: Почином Юлією Вадимівною державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, Черкаського міського нотаріального округу, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52365963 від 25.05.2020 року на підставі договору дарування квартири серія та номер: 1-1448, посвідчений 25 травня 2020 року державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, Черкаського міського нотаріального округу Почином Юлією Вадимівною.

Таким чином, оскільки договір дарування квартири від 25 травня 2020 року підлягає до визнання недійсним, тому підлягає скасуванню запис про державну реєстрацію права власності за Відповідачем 2 ( ОСОБА_3 ) на квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_3 .

Просить визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири з реєстраційним номером 101, розташованої в АДРЕСА_1 , загальною площею 36,5 кв.м., що укладений 25.05.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлією Вадимівною за реєстровим номером 1-1498.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування квартири, укладеного 25.05.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлією Вадимівною зареєстрованого за номером 1-1498, індексний номер: 52365963 від 25.05.2020 року, державного реєстратора прав на нерухоме майно Починок Юлія Вадимівна, Перша Черкаська державна нотаріальна контора, Черкаський міський нотаріальний округ, Черкаська область.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , сплачені судові витрати понесені на оплату судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 1816,00 грн., та витрати на оплату професійної правничої допомоги адвокатом в розмірі 20000 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суд заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити та ухвалити в судовому засіданні рішення яким задовольнити вимоги позивача.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Відзиву на позов відповідачами не подано.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк О.С. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Державний нотаріус першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без представника нотаріальної контори. У вирішенні справи покладаються на компетентність суду.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у рахунок стягнення боргу за договором позики від 25 квітня 2003 року 500000,00 грн., у рахунок сплати відсотків по даному договору за період з 25 квітня 2003 року по 25 квітня 2007 року 100000,00 грн., у рахунок відшкодування судових витрат 14230,00 грн., а разом 614230,00 грн.

ОСОБА_1 у задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року скасовано в частині задоволеного позову про стягнення сум у рахунок сплати відсотків за договором позики у розмірі 100000 грн. та у рахунок сплати за правову допомогу у розмірі 12500 грн.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення сум у рахунок сплати відсотків за договором позики у розмірі 100000 грн. та у рахунок сплати за правову допомогу у розмірі 12500 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 19 вересня 2012 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2012 року та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року в частині, що залишена без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2012 року залишені без змін.

15.03.2019 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ОСОБА_1 видано дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у рахунок стягнення боргу за договором позики від 25 квітня 2003 року 500000 грн., у рахунок відшкодування судових витрат 1730 грн., разом 501730 грн.

Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання -19.04.2015 року.

Постановою приватного виконавця Плесюка Олексія Степановича від 07.05.2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-214/11 виданого 15.03.2019 року Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у рахунок стягнення боргу за договором позики від 25 квітня 2003 року 500000 грн., у рахунок відшкодування судових витрат 1730 грн., разом 501730 грн. (виконавче провадження № 59053403).

Відповідно до відповідей відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 14.05.2019 року № 1147/3.1-04-05 та відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 16.05.2019 року № 2594/03.1-41, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлений актовий запис про шлюб № 209 від 08.07.2016 року, складений Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21 вересня 2016 року між ОСОБА_13 (продавець) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого «продавець» ОСОБА_13 продає та передає у власність, а «покупець» ОСОБА_2 купує та приймає у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В пункті 9 вказаного договору купівлі-продажу, зазначено, що «Квартира набувається Покупцем в спільну сумісну власність подружжя, договір вчиняється за згодою чоловіка ОСОБА_4 , справжність підпису на заяві якого засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченком І.П. 21.09.2016 року за реєстровим номером 3071».

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

25 травня 2020 року ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_2 , уклали договір дарування квартири на таких умовах: ОСОБА_2 , передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_14 та пасинком ОСОБА_4 .

Пунктом 4 вказаного договору дарування, сторони оцінили дар в сумі 75500,00 грн.

В пункті 9 договору дарування вказано: «Дарування квартири за цим договором вчиняється відповідно до заяви чоловіка дарувальника - ОСОБА_10 , про згоду на дарування вказаної вище квартири, справжність підпису на якій засвідчена ОСОБА_11 , державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори 25.05.2020 року за реєстровим № 1-1498 і призначена для зберігання у справах нотаріуса».

Позивач в позовній заяві зазначає, що договір дарування від 25.05.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_4 , посвідчений, державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., є фіктивним правочином і внутрішня воля відповідачів не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

В даному випадку ціль відповідачів була направлена на те, щоб зробити неможливим виділення частки спірної квартири ОСОБА_15 із спільної сумісної власності з ОСОБА_2 та як наслідок зробити неможливим подальшу реалізацію цієї частини квартири та зробити неможливим задоволення грошових вимог та погашення боргу ОСОБА_15 перед позивачем.

Дії відповідачів та сторін договору дарування спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, від 01.02.2012 року по справі № 2-214/11 та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.04.2012 року.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інший актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За правилами частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

ідповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правочинах внутрішня воля не відповідає зовнішньому її прояву. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14 та ін..

Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України та ст. 204 ЦК України саме позивач, оспорюючи дійсність укладеного правочину, який є дійсним за презумпцією, має належними допустимими та достатніми доказами довести обґрунтованість своїх вимог.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого по цивільній справі № 2-214/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Видано ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа на підставі рішення суду по цивільній справі № 2-214/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2019 року про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Ухвалою Верховного суду від 14 січня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року встановлено: «…з листа Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області № 72574/13.3-32/5 від 19 грудня 2018 року вбачається, що на примусовому виконанні перебував виконавчий лист № 2-214/11, який постановою державного виконавця від 16 вересня 2015 року був повернутий на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» і на сьогоднішній день до відділу повторно не надходив.

З листа АНД ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області № 933 від 17 січня 2019 року вбачається, що на примусовому виконанні у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_4 .

З наданих позивачем по справі документів вбачається, що виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні в Соборному ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, був повернутий стягувачу 16 вересня 2015 року та за його отримання розписався 12 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_16 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики було відмовлено, з тих підстав, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання минув, а заявником не було порушено питання про поновлення такого строку та не наведено жодних обставин в обґрунтування своєї заяви.»

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року встановлено, що «Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу з пропуском на апеляційне оскарження, передбаченого ст. 354 ЦПК України. Водночас, просив поновити пропущений процесуальний строк з тих підстав, що про оскаржувану ухвалу дізнався лише 22 вересня 2021 року під час ознайомлення з матеріалами справи.»

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 не мав наміру приховувати майно, від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2012 року по справі № 2-214/11 та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.04.2012 року.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договір дарування однокімнатної квартири з реєстраційним номером 101, розташованої в АДРЕСА_1 , загальною площею 36,5 кв.м., що укладений 25.05.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлією Вадимівною за реєстровим номером 1-1498.

Вимога позивача про скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування квартири, укладеного 25.05.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлією Вадимівною зареєстрованого за номером 1-1498, індексний номер: 52365963 від 25.05.2020 року, державного реєстратора прав на нерухоме майно Починок Юлія Вадимівна, Перша Черкаська державна нотаріальна контора, Черкаський міський нотаріальний округ, Черкаська область є похідною від первісної вимоги позивача ОСОБА_1 , а тому відмовляючи в позові про визнання недійсним договору дарування, суд відмовляє і у задоволені позовних вимог про скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 78-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області, державний нотаріус першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Черкаського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:

Повний текст рішення суду виготовлений 27 червня 2022 року.