Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3935/21 Головуючий у 1-й інст. Бобер Д. О.
Категорія 3 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бобра Д.О.

у цивільній справі №279/3935/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частки майна, -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом. З урахуванням уточненої позовної заяви (зі зміненим предметом позову від 13.01.2022) просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь половину вартості автомобіля марки FORD FIESTA, д.н.з НОМЕР_1 , 1987 року випуску, у розмірі 12 692 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто дві) гривні 50 копійок, а право власності позивача на цей автомобіль - припинити; стягнути половину вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_2 , 2001 року випуску, у розмірі 77350 (сімдесят сім тисяч триста п`ятдесят) гривень та вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначала, що з 24.07.1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте їх спільне подружнє життя не склалося, вони проживають окремо. В період шлюбу, 28.01.2010 року вони придбали за спільні кошти легковий автомобіль марки FORD FIESTA, д.н.з НОМЕР_1 , 1987 року випуску, вартістю 22 127 гривень. А також 18.05.2019 року вони придбали легковий автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_3 , 2001 року випуску, вартістю 128 619 гривень (з 21 травня 2021 року автомобіль без згоди позивача є відчуженим на нового власника з д.н.з НОМЕР_2 ). Проте відповідач не визнає вказане майно спільною сумісною власністю, позбавив позивачку доступу до автомобілів і без її згоди відчужив автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, у зв`язку з чим остання звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2022 року позовну заяву задоволено. В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля марки FORD FIESTA, д.н.з. НОМЕР_1 , 1987 року випуску, у розмірі 12 692 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто дві) гривні 50 копійок, а право власності ОСОБА_2 на цей автомобіль припинено.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_2 , 2001 року випуску, у розмірі 77 350 (сімдесят сім тисяч триста п`ятдесят) гривень.

Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на проведення двох оцінок колісних транспортних засобів в сумі 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень.

У поданій через представника ОСОБА_3 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати в частині стягнення з нього половини вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_3 , 2001 року випуску у розмірі 77 350 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, в решті рішення залишити без змін, вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що позивачка не знала про продаж автомобіля в 2021 році та що кошти, отримані від продажу вказаного автомобіля, були витрачені апелянтом на особисті потреби, а не на потреби родини. Вказує, що позивачка не заперечувала проти продажу автомобіля та не перешкоджала цьому, адже за попередньою домовленістю між ними було визначено, що кошти від продажу будуть використані на потреби їхніх чотирьох дітей. Вказані кошти в сумі 105 000 грн. були використані на придбання одягу дітям, продуктів харчування, канцелярського приладдя до школи та на відпочинок двох дітей в Одеській області влітку 2021 року, куди апелянт возив їх без дружини. Вказане може підтвердити його знайома ОСОБА_4 . Тому, на думку апелянта, твердження суду, що спірний автомобіль був відчужений без згоди дружини, а гроші витрачено не в інтересах сім`ї - суперечать вимогам ч.5 ст.263 ЦПК України. Крім того апелянт вказує, що не згодний зі звітом про оцінку транспортного засобу, вважає його незаконним, оскільки він не відповідає нормам, вказаним в Наказі Міністерства юстиції України від 08.10.1999 року за №689/3982 про затвердження «Положення про порядок проведення судової - авто товарознавчої експертизи транспортних засобів, а також науково - методичних рекомендацій з питань проведення авто - товарознавчої оцінки транспортних засобів», та таким, що містить неправдиві та недостовірні дані. При проведенні огляду транспортного засобу ні ОСОБА_1 , як сторона відповідача, ні власник даного транспортного засобу - ОСОБА_5 жодним із способів, передбачених вищевказаними положеннями, повідомлені не були. Вказане підтверджується самим звітом, в якому взагалі не йдеться про повідомлення зацікавлених сторін. З невідомих причин та всупереч закону було проігноровано виклик відповідача та/або власника на огляд автомобіля. Також вказує, що він в суді першої інстанції був позбавлений можливості повідомити суд про вказані обставини, подавати докази, клопотання, так як справа розглядалась без його належного повідомлення та без його участі.

Рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення половини вартості автомобіля марки FORD FIESTA, д.н.з НОМЕР_1 , 1987 року випуску, у розмірі 12 692,50 грн. та припинення права власності позивача на цей автомобіль не оскаржується, а тому не переглядається судом апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 24.07.1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 24.07.1999 (а.с.13).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки FORD FIESTA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1987 року випуску, дата реєстрації 28.01.2010 року (а.с.62).

Також ОСОБА_1 належав транспортний засіб марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_3 , 2001 року випуску, дата реєстрації 18.05.2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 (а.с.106).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №1844/2021/2592189 від 21.05.2021 року, ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 транспортний засіб марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_3 , 2001 року випуску за ціною 105 тис. грн. (а.с.107).

Звітом №07/22 ФОП суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 підтверджується, що вартість транспортного засобу марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску станом на 02.02.2022 року складає 154 700 грн. (том 2 а.с.2-27).

На заперечення позовних вимог відповідачем ОСОБА_1 06.01.2022 року подано до суду: розписку ОСОБА_1 від 05.01.2019 року про отримання в борг від ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 50 000 грн. у строк до 01.07.2019 року без відсотків (а.с.148); розписку ОСОБА_7 від 13.06.2019 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 50 000 грн., що є поверненням боргу по розписці від 05.01.2019 року (а.с.150) та талон-повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви ОСОБА_1 від 23.10.2021 року (а.с.149), квитанція-заява на видачу готівки АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 13.06.2019 (а.с.153).

Разом з тим, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив вимоги позову, що стосуються поділу автомашини марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, д.н.з НОМЕР_3 .

При цьому судом враховано, що відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Проте, відповідачем презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, належними та допустимими доказами не спростовано, доводи відповідача про те, що транспортні засоби були придбані відповідачем за особисті кошти, спростовуються наступним.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відзиві на позов як на підставу своїх заперечень відповідач посилався на те, що спірне майно не має статусу спільного сумісного майна подружжя, оскільки придбане відповідачем за особисті кошти та є його особистою власністю, що буде підтверджено належними і допустимими письмовими доказами.

Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані по розписці від ОСОБА_7 кошти за договором позики використані саме на придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску та в інтересах сім`ї сторін. Крім того, у розписці не вказано про ціль такої позики, що також безумовно не може свідчити про те, що позика була витрачена саме на придбання автомобіля. Аналогічних висновків при розгляді справ про поділ майна подружжя дійшов Житомирський апеляційний суд у справах №296/4231/20 та №295/3322/13-ц, а також Верховний Суд у справі №638/20102/16 (постанова від 13.08.2021).

Відповідачем також не підтверджено, що повернення позики відбулося за рахунок особистих коштів, зокрема, надана квитанція-заява на видачу готівки АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 13.06.2019 не свідчить, що це є подарунком відповідачу, не вказує осіб, що його зробили, а зміст операції вказано «із-за кордону на користь фізичних осіб без відкриття поточного рахунку». Більше того, відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, відповідачем на підтвердження доводів придбання автомобіля за особисті кошти не надано нотаріально посвідченого договору дарування таких коштів або інших доказів, які б підтверджували джерело походження таких коштів як особистої власності одного з подружжя.

Судом також враховано, що у відзиві на позовну заяву не вказано і не долучено вказані розписки, які до суду надійшли лише 06.01.2022 року. Натомість у відзиві на позовну заяву (а.с.67-71) та заяві про відкладення судового розгляду від 05.10.2021 (а.с.79-87) вказувалось саме на необхідність отримання банківських документів, які б підтверджували походження коштів як особистої власності відповідача.

Також суд врахував, що сума позики (50 000 грн.) не відповідає ціні транспортного засобу та сплачених за його розмитнення митних платежів. Зокрема, як вбачається з наданих Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Житомирській області митної декларації та доданих до неї документів, відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, укладеного 22.01.2019 у Польщі (а.с.119) вартість автомобіля становить 2400 злотих (за офіційним курсом 16920 грн). А загальна сума нарахованих митних платежів для його митного оформлення, вказана у митній декларації ІМ40АА від 13.02.2019 (а.с.116), становить 60234 грн. Таким чином, загальна сума коштів, необхідних для придбання та розмитнення автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, має складати не менше 77 тис. грн, що значно більше розміру позики у 50 тис. грн., зазначеної у розписці ОСОБА_1 від 05.01.2019 року про отримання в борг від ОСОБА_7 грошових коштів, на яку відповідач посилається як на джерело придбання спірного автомобіля за особисті кошти.

Таким чином, відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно та не довів наявності обставин, передбачених частинами 2,3 статті 70 СК України. Тому частки сторін у праві власності на спірні автомобілі є рівними.

За приписами ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2).

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, було відчужено відповідачем без згоди дружини (іншого співвласника) на користь ОСОБА_5 , а грошові кошти витрачено не в інтересах сім`ї.

Згідно звіту №07/22 ФОП суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 підтверджується, що вартість транспортного засобу марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 станом на 02.02.2022 року складає 154 700 грн. (том 2 а.с.2-27).

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц висловив позицію, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи. А у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Оскільки автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, який є спільним сумісним майном колишнього подружжя, було відчужено відповідачем без згоди дружини (іншого співвласника), суд на підставі досліджених доказів дійшов правильного висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя із відповідача на користь позивача компенсацію вартості Ѕ частини транспортного засобу VOLKSWAGEN SHARAN 1.9 TDI, 2001 року випуску, у розмірі 77 350,00 гривень, що відповідає вартості Ѕ частини транспортного засобу на час розгляду справи судом згідно звіту №05/22 про оцінку колісного транспортного засобу від 11.01.2022 року.

Вказаний висновок також відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №726/2165/15).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: