КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9566/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 липня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, заінтересована особа - Броварський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нахамка В.І. звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства, в якій просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, батьком - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за № 757 від 31 серпня 2021 року, складеного Броварським ВДРАЦС у Броварському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ), виключивши відомості про батька дитини - ОСОБА_4 , зазначивши у розділі «відомості про батька» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Київ.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 липня 2022 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства залишено без розгляду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі встановлення факту, що має юридичне значення, пов`язане з необхідністю вирішення спору про право, а саме ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 і в установлений законом строк заявила про свої спадкові права, подавши 6 лютого 2021 року заяву про прийняття спадщини після смерті сина, а тому подану заяву слід залишити без розгляду, оскільки встановлення факту батьківства впливатиме також на права й обов`язки інших спадкоємців і такий спір може вирішуватися лише у порядку позовного провадження.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника - адвоката Нахамка В.І. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про встановлення факту батьківства задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що встановлення факту народження дитини від ОСОБА_2 було необхідно для внесення достовірних та заснованих на фактичних даних відомостей про батька дочки, її прізвища та по-батькові в реєстр ДРАЦС та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України, однак на вказану мету подання заяви суд належної уваги не звернув, за відсутності будь-яких доказів наявності спору між спадкоємцями дійшов помилкового висновку про наявність спору про право у даній справі. Заявник ОСОБА_1 не є спадкоємцем у спадковій справі № 175/2021, між нею як спадкоємцем четвертої черги, питання про що є предметом судового розгляду в іншій судовій справі, та спадкоємцями померлого ОСОБА_2 немає спадкового спору, а подаючи заяву про прийняття спадщини, вона діяла лише як законний представник своїх двох малолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому у іншої дитини - ОСОБА_3 виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, а саме факту батьківства спадкодавця ОСОБА_2 . Саме від доведення та встановлення судом цього факту у зачатої, але народженої після смерті спадкодавця дитини залежить виникнення права на спадкування. Тому, оскільки спору між спадкоємцями померлого ОСОБА_2 на момент розгляду судом заяви ОСОБА_1 немає, то справу належить розглядати в порядку підвиду окремого провадження - встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ухвала суду позбавляє дитину мати прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та визнаватися дитиною спадкодавця ОСОБА_2 , а встановлення цього факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, адже між спадкоємцями першої черги такий спір відсутній - ОСОБА_5 (мати померлого ОСОБА_2 , бабуся дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) визнає та не оспорює спадкування дітьми майна померлого сина. З врахуванням наведених тверджень, суд першої інстанції створив перешкоду заявнику в забезпеченні умов для подальшої реалізації дитиною прав, свобод та інтересів у спосіб обраний заявником та визначений законом.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявника, який з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 31 серпня 2021 року Броварським ВДРАЦС у Броварському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ), у якому батьком дитини значиться - ОСОБА_4 , а мати - ОСОБА_1 .

Зі змісту заяви про встановлення факту батьківства вбачається, що відомості про батька дитини внесені у порядку частини першої статті 135 СК України (за вказівкою матері).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 19 грудня 2020 року Київським міським ВДРС ЦМУМЮ (м. Київ), ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 .

У даному випадку ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із витребуваної судом у Першої київської державної нотаріальної контори копії спадкової справи № 175/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , із заявами про прийняття спадщини до органу нотаріату звернулися 6 лютого 2021 року ОСОБА_5 (мати померлого) та ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Крім того, 16 червня 2021 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву, в якій вказала, що не менше п`яти років до дня смерті проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим має намір визнавати через суд право власності на спільне майно - квартиру АДРЕСА_1 . У заяві також зазначила, що на даний час вагітна від ОСОБА_2 , отже відповідно до статті 1298 ЦК України їх ненароджена дитина має прав на спадкове майно, тому просить не видавати спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину до народження дитини та встановлення батьківства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У частині четвертій статті 315 ЦПК Українипередбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 (провадження №61-434св19), зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до частини першої статті 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до частини першої статті 130 СК України є смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим.

Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 15 квітня 2021 року у справі №361/2653/15 (провадження № 61-2239св21).

Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, яка вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Усі вони беруть участь у справі як заявники, а органи опіки та піклування й інші особи (залежно від обставин справи) - як заінтересовані особи.

Таким чином, закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини.

Судом першої інстанції на підставі поданих заявником та витребуваних доказів вірно встановлено, що встановлення факту батьківства необхідне заявнику для подальшого вирішення питання щодо спадкування малолітньою дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як спадкоємцем першої черги майна після смерті ОСОБА_2 яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2009 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 ЦПК України 2004 року, залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20) вказав, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Ураховуючи наведене, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Як свідчать матеріали спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , починаючи з 15 лютого 2021 року на розгляді у Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 759/2705/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ спільного сумісного майна.

За обставин даної справи очевидним і реальним є наявність спору про право, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги щодо майна померлого ОСОБА_2 і в установлений законом строк заявила про свої спадкові права, подавши 6 лютого 2021 року заяву про прийняття спадщини після смерті сина, а відтак встановлення факту, про який просить заявник, безпосередньо впливатиме на права й обов`язки інших спадкоємців і такий спір підлягає вирішенню виключно у порядку позовного провадження.

Колегія суддів відмічає, що встановлений факт батьківства спадкодавця щодо малолітньої дитини є визначеною законом підставою для виникнення у дитини відповідних прав та обов`язків, зокрема, права на спадкування обов`язкової частки у спадковому майні незалежно від подання заява про прийняття спадщини (частина перша статті 1241, частина четверта статті 1268 ЦК України), тому такий факт безумовно впливатиме на розмір часток інших спадкоємців у спадковому майні.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви про встановлення факту батьківства без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення юридичного факту з метою подальшого оформлення спадщини за її малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому судове рішення про встановлення факту батьківства вплине на обсяг прав спадкоємців за законом - ОСОБА_5 , а також малолітніх дітей спадкодавця: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Посилання апеляційної скарги на те, що між спадкоємцями першої черги спір про право фактично відсутній, оскільки ОСОБА_5 , як мати ОСОБА_2 та бабуся дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , визнає та не оспорює спадкування дітьми майна померлого сина, не заслуговують на увагу, адже із доданої до апеляційної скарги копії відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна вбачається, що ОСОБА_5 визнає спадкоємцями її сина лише ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак аж ніяк не малолітню ОСОБА_3 , що до якої заявник просить встановити факт родинних зв`язків зі спадкодавцем.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 та не є учасником даної справи, не заперечувала проти встановлення факту батьківства останнього щодо дитини заявника, що додаткового свідчить про наявність спору про право між цими особами.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 715/2537/19 (провадження № 61-16191св20) вказано, що: «колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неналежний спосіб захисту прав, обраний позивачем, відсутність постанови нотаріуса про вчинення нотаріальної дії щодо оформлення спадщини та відсутність спору про право, оскільки встановлення факту батьківства ОСОБА_3 зачіпає інтереси його спадкоємців, зокрема його матері ОСОБА_2, яка заперечує батьківство сина щодо дитини позивача, а отже справа правильно розглянута судами в порядку позовного провадження. Апеляційний суд правильно виходив з того, що за умов установлення спорідненості дитини із спадкодавцем, спадкування за законом може відбутися в позасудовий спосіб, в порядку статті 1269 ЦК України».

Аналогічний по суті висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 754/11664/15 (провадження № 61-13259св21).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про залишення заяви про встановлення факту батьківства без розгляду внаслідок наявності спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є законним та обґрунтованим.

При цьому залишення заяви без розгляду за заявою про встановлення юридичного факту не позбавляє ОСОБА_1 звернутися до суду з позовною заявою у порядку загального (спрощеного) позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні представником заявника спірних правовідносин, положень чинного законодавства та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що міськрайонним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового по суті заявлених вимог.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про залишення заяви про встановлення факту батьківства без розгляду постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявником судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 липня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко