Справа № 161/5529/21 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/1043/22 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 15 червня 2018 року між сторонами було укладено договір позики на суму 3500 доларів США, що було еквівалентно 92 085 грн, терміном до 15 травня 2021 року. На підтвердження укладення договору позики відповідач ОСОБА_2 написала розписку, в якій підтверджує факт отримання у борг грошей та зобов?язується їх повернути до 15 травня 2021 року.

Проте, ні у строк до 15 травня 2021 року, ні станом на час звернення до суду з позовом, відповідачка грошові кошти в повному обсязі не повернула.

27 вересня 2018 року позивачем за допомогою засобів поштового зв`язку з кур`єрською доставкою було надіслано грошову вимогу про повернення боргу. Однак, відповідний лист було повернуто його відправнику в зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Як зазначає позивач, станом на день звернення до суду з позовом відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, повернула позивачу лише 100 дол. США.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики в сумі 3400 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 94 146 грн 00 коп., пеню в розмірі 9 103 грн 90 коп., три відсотки річних в сумі 3 663 грн 87 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 3400 доларів США, що еквівалентна за курсом НБУ станом на 24.03.2021 року в розмірі 94 146 грн, пеню в розмірі 9 103 грн 90 коп., 3% річних, що становить 3 663 грн 87 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1079 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що жодних коштів за договором позики фактично не передавалось, а цей договір був укладений як спосіб забезпечення повернення позивачу автомобіля, який він раніше надав у розпорядження відповідачці. Тому вважає, що між сторонами не виникло фактичних правовідносин, які регулюються договором позики. Разом з тим, представник відповідачки зазначає, що ОСОБА_2 достроково повернула позивачу усю суму коштів, про яку йдеться у договорі позики від 15.08.2018 р., після чого останній видав розписку про відсутність претензій. Вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги зміст цієї розписки і дійшов невірного висновку про задоволення позову.

Згідно із вимогами ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт отримання відповідачкою від ОСОБА_1 у позику коштів підтверджується письмовим договором позики від 15.06.2018 р. та наявною у позивача розпискою боржника, що підтверджує боргове зобов`язання відповідача, і розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність вказаних доказів у позивача без зазначення про повернення оспорюваної суми свідчить про те, що таке боргове зобов`язання не виконане.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідно до письмового договору та розписки від 15.06.2018 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 гроші в сумі 3500 доларів США, що на день укладення договору еквівалентно 92085 грн. Вказана обставина підтверджується договором позики, а також розпискою про отримання коштів (а.с. 14-16).

Як визначено договором, позичальник зобов"язується повернути в повному розмірі грошовий еквівалент суми, що отримана в позику, у строк до 15 травня 2021 року. Повернення повинно здійснюватись щомісячно в останній день календарного місяця, починаючи з наступного місяця від дати підписання цього договору, в гривнях в сумі, яка еквівалентна 100 доларам США за офіційним курсом, що встановлений НБУ на день здійснення платежу (п.3 договору). Виконання зобов"язань позичальником повинно здійснюватись в місті Луцьку шляхом передачі грошових коштів готівкою або перерахунком на вказаний картковий рахунок позикодавця, відкритий у банку (пункт 5).

Згідно з пунктом 6 договору передбачено, що у випадку прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Пунктом 9 договору передбачено, що у випадку порушення строків повернення суми позики, визначених у пункті 3 договору, позичальник сплачує неустойку у формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповерненої суми за кожен день її неповернення.

Тобто, за цим договором сума позики підлягає поверненню у виді тридцяти чотирьох платежів рівними частинами в сумах, що еквівалентні 100 доларам США кожен.

Як стверджує позивач, станом на 24 березня 2021 року ОСОБА_2 повернуто лише один платіж на суму 100 доларів США. Стороною відповідача не надано доказів щодо повернення більшої суми боргу ніж та, що зазначається позивачем. В той же час, на день подачі позову відповідачем прострочено повернення тридцяти трьох платежів.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Верховний Суд викладено у постанові від 16 серпня 2021 року у справі № 640/14934/19 (провадження № 61-18933св20), у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Отже, виходячи з наданих суду доказів та встановлених у справі обставин, а також із наведених правових норм, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого суду про підставність позовних вимог та необгрунтованість покликання відповідачки на безгрошовість укладеного між сторонами договору.

Разом з тим, як вбачається зі змісту пунктів 10 та 11 укладеного та особисто підписаного сторонами договору позики від 15 червня 2018 року, сторони стверджують, що одержання позики не пов"язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якої із сторін. Договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам"яті внаслідок їх добровільного волевиявлення. Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами, своїм підписом вони підтверджують факт передачі грошових коштів у повному розмірі суми позики, що підтверджується розпискою позичальника.

Також суд вірно не взяв до уваги покликання відповідачки на розписку позикодавця ОСОБА_1 від 18.07.2019 р., з якої, на думку ОСОБА_2 , слідує, що вона повернула йому позичені кошти, а тому він не має до неї жодних претензій. Проте, як вбачається з нотаріального перекладу вказаної розписки, вчиненої перекладачем Кісельніковою С. О., допитаною в судовому засіданні з приводу змісту даної розписки, позивач написав, що "крім того, згідно з договором позики від 15.06.2018 року, я, ОСОБА_4 , підтверджую цим, що по відношенню до пані ОСОБА_5 не пред"являв жодних претензій і аж до особливого розпорядження не пред"являтиму".

Таким чином, хоча заперечення на позов та доводи в апеляційній скарзі сторони відповідача щодо заявленого позову є суперечливими, оскільки вказується про те, що ОСОБА_2 не отримувала жодних грошових коштів від позивача, і водночас стверджується, що вона достроково повернула позивачу усю суму коштів, про яку йдеться у договорі позики, після чого останній видав розписку про відсутність претензій, однак на підтвердження зазначених обставин відповідач жодних належних та допустимих доказів суду не надала.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні, судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді