Провадження № 22-ц/802/1046/22 Категорія: 3 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук Т.Ф.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2022 року та на додаткове рішення від 02 листопада 2022 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулась в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до відповідача ОСОБА_4 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації. Позов мотивовано тим, що постановою Волинського апеляційного суду від 13 червня 2019 року у справі №161/20334/18 за нею визнано право власності на 19/100 частки квартири АДРЕСА_1 , як на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на це майно нею зареєстровано 03 липня 2019 року. Відповідно до звіту про оцінку від 03 серпня 2020 року ринкова вартість 19/100 частки вищевказаної квартири становить 136 500 грн. У спірному житлі проживає лише відповідач, позивач мешкає в орендованій квартирі, власного житла не має. Між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, в родинних відносинах не перебувають, у зв`язку із чим спільне володіння і користування майном позивач вважає неможливим. Розподіл спірної квартири в натурі в 19/100 та 81/100 частках з метою обладнання окремих ізольованих квартир неможливий. Відповідач матеріальної компенсації за володіння та користування належною позивачу часткою квартири відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України не сплачує. Просила припинити право власності її, ОСОБА_3 , на 19/100 частки квартири АДРЕСА_1 , стягнувши із ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі припиненої частки в сумі 136 500 грн.

Заявою від 12 вересня 2022 року позивачем збільшено позовні вимоги, а саме просила припинити право власності її, ОСОБА_3 , на 19/100 частки квартири АДРЕСА_1 , стягнувши із ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі припиненої частки в сумі 186 865 грн, оскільки вартість такої частки станом на 08 вересня 2022 року зросла.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2022 року позов задоволено. Припинено право власності ОСОБА_3 на 19/100 квартири у будинку АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі вартості припиненої частки у сумі 186 865 грн.

Від представника позивача ОСОБА_1 21 жовтня 2022 року до суду надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення відповідно до змісту якого останній просив ухвалити рішення щодо витрат по оплаті судового збору в розмірі 1 868,65 грн, витрат по оплаті судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2 800 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23 580 грн.

Додатковим рішенням суду від 02 листопада 2022 року ухвалено вищевказану заяву представника позивача задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати, а саме: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 10 000 грн, сплачений судовий збір у розмірі 1 868,65 грн та витрати, пов`язані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2 800 грн.

Відповідач ОСОБА_4 у листопада 2022 року подала апеляційні скарги на рішення суду від 03 жовтня 2022 року та на додаткове рішення від 02 листопада 2022 року у цій справі.

Частково не погоджується із вищевказаними судовими рішеннями у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у таких рішеннях та обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Рішення суду від 03 жовтня 2022 року оскаржується лише в частині визначення розміру грошової компенсації. Вважає розмір грошової компенсації, що заявлена позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, завищеним та таким, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. У висновку від 08 вересня 2022 року жодним чином не обґрунтовано ринкову вартість спірного майна. Такий висновок також не є доказом в розумінні ч.2 ст.76 та ст.102 ЦПК України. Вказує, що повинна сплатити грошову компенсацію за 19/100 частки в розмірі 136 500 грн. Просила змінити рішення суду, ухваливши стягнути з неї на користь позивача грошову компенсацію у розмірі вартості припиненої частки у сумі 136 500 грн, в решті рішення залишити без змін.

Оскаржує додаткове рішення від 02 листопада 2022 року лише в частині стягнутих судових витрат, пов`язаних із наданням позивачу професійної допомоги, у розмірі 10 000 грн. Вказує, що визначений розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 35% прожиткового мінімуму для працездатних осіб нічим не обґрунтовується та не підтверджується жодними нормативно-правовими актами. Акт приймання-передачі виконаних робіт від 28 вересня 2022 року є узагальнюючим документом та не розкриває змісту й обсягу наданих послуг, не дає можливості ідентифікувати, які саме послуги надавались позивачу адвокатом. Не надано детального опису наданих послуг. Звернула увагу на те, що вона є особою похилого віку (85 років), пенсіонером та єдиним її доходом є пенсія, а тому стягнення з неї на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу буде надмірним тягарем для неї. З огляду на співмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у цій справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, вважає визначену судом суму витрат на правничу допомогу необґрунтованою та такою, що не відповідає критеріям розумності та характеру спору. Просила додаткове рішення змінити, в задоволенні заяви представника позивача в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн відмовити. В решті додаткове рішення просила залити без змін.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Представник відповідача ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційних скарг відповідача ОСОБА_4 , просив їх задовольнити з підстав у них викладених.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечував щодо задоволення апеляційних скарг відповідача та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За п.4 ч.1 та ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є , зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, заявлені ОСОБА_3 з врахуванням заяви від 12 вересня 2022 року, суд, керуючись ст.ст.364, 365 ЦК України, вказав, що частка позивача у спільному майні є неістотною, не відповідає нормативу жилої площі на одну особу, виділ такої частки в натурі є неможливим; сторони не можуть спільно користуватися та володіти таким майном, оскільки неможливо встановити справедливий порядок користування майном, який би відповідав їх ідеальним часткам; припинення права позивача на частку у майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона сама звернулась з цим позовом; відповідач фактично користується належною позивачу часткою у спірному майні. Стягуючи компенсацію у розмірі вартості припиненої частки у сумі 186 865 грн, суд виходив з висновку про вартість майна.

Рішення суду оскаржується в частині визначення грошової компенсації, однак виходячи з того, що ця вимога нерозривно пов`язана з вимогою про припинення права власності, суд апеляційної інстанції не обмежується доводами та вимогами апеляційної скарги.

Судом встановлено, що постановою Волинського апеляційного суду від 13 червня 2019 року у справі №161/20334/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно визнано за ОСОБА_3 право власності на 19/100 частки квартири АДРЕСА_1 як на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на 19/100 частки у вищевказаному майні за ОСОБА_3 зареєстровано 03 липня 2019 року, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 32260289.

ОСОБА_6 належать інші 81/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Згідно висновку 4/2022 судової будівельно-технічної експертизи від 03 лютого 2022 року, розподіл спірної квартири АДРЕСА_1 в частках 19/100 та 81/100 частин з метою обладнання окремих ізольованих квартир практично неможливий.

Позовні вимоги обґрунтовуються позивачем нормами ст.ст. 358 та 364 ЦК України.

Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Враховуючи вищенаведені висновки Касаційного цивільного суду Верховного Суду Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 квітня 2020 року у справі №521/2993/13-ц звернула увагу на те, що приписи ст.ст.358 та 364 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, і їх застосування має різні правові наслідки для співвласників.

Так положення ст.358 ЦК України передбачає право співвласника отримати матеріальну компенсацію у разі неможливості надання йому у володіння та користування його частини спільного майна в натурі, а не у разі припинення права на частку у праві спільної часткової власності.

Згідно ст.364 ЦК України визначає, що право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Всупереч обґрунтувань позову, судом самостійно застосовано норми ст. 365 ЦК України, положення якої регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Норми ст.365 ЦК України є взаємовиключними у порівнянні з нормами ст.364 ЦК України (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15), а тому одночасне їх застосування судом для вирішення спору у цій справі є неправильним.

Суд першої інстанції при вирішенні позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на 19/100 частки спірної квартири застосував закон, який не підлягає застосуванню у даних правовідносинах, у зв`язку із чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Апеляційним судом встановлено, що підставою позову є припинення права власності на частину квартири і одержання від іншого співвласника грошової компенсації, а матеріально-правовим регулюванням правовідносин, що виникли між сторонами, є ст.364 ЦПК України і саме на підставі цієї норми закону з урахуванням позиції відповідача, яка не заперечує щодо припинення права власності позивача на частку у спільному майні, приходить до висновку, що вимога про припинення права власності позивача на 19/100 часток квартири АДРЕСА_1 підлягає до задоволення. Право на частку у праві спільної часткової власності у ОСОБА_3 припиняється з дня отримання нею грошової компенсації від іншого співвласника відповідача ОСОБА_4 .

Під час вирішення спору суд першої інстанції не врахував викладені у відзиві на позовну заяву заперечення відповідача та надану її представником в судовому засіданні 05 вересня 2022 року довідку про доходи щодо майнового стану ОСОБА_4 та її спроможності сплатити грошову компенсацію. Також судову практику Верховного Суду, у якій суд касаційної інстанції вказав, що при розгляді справ зазначеної категорії судам необхідно встановлювати такі обставини, як спроможність інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар (постанова від 19 червня 2019 року в справі № 752/10312/14-ц, постанова від 18 грудня 2020 року в справі № 303/6593/16-ц, постанова від 28 січня 2021 року в справі №333/1028/18, постанова від 15 вересня 2021 року у справі № 766/18974/18).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю такого майна на час розгляду справи.

Вартість частки у спірному майні необхідно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У поданих до позовної заяви звіті та висновку про оцінку 19/100 часток житлової квартири у АДРЕСА_3 , зазначено лише середню ринкову вартість спірної частки, а не її дійсну ринкову вартість. Позивач не заявляла клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи для визначення дійсної ринкової вартості частки у майні, за яку просить стягнути з відповідача компенсацію, зважаючи на недосягнення між сторонами згоди щодо суми грошової компенсації. Суд апеляційної інстанції позбавлений права самостійно без заявленого клопотання призначити таку експертизу, а у матеріалах справи містяться лише звіти про оцінку 19/100 часток з визначеними різними вартостями, що не може бути покладено в основу рішення суду.

За встановлених обставини, враховуючи недосягнення згоди між сторонами щодо вартості спірної частки, та те, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання, у цій справі обов`язковим було призначення судової оціночно-будівельної експертизи.

Тому, висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення грошова компенсація у розмірі 186 865 грн, оскільки, представник відповідача, заперечуючи розмір компенсації за частку не подав власного контррозрахунку, є неправильним.

Апеляційний суд критично оцінює висновок про вартість майна, наданий директором ТОВ «Бюро експертиз» без дати, згідно якого ринкова вартість 19/100 часток спірної квартир станом на вересень 2022 року складає 186 865 грн, оскільки висновок взагалі не містить ніяких обґрунтувань вартості. Ринкова вартість 19/100 часток спірної квартири на суму 136 500 грн підтверджується звітом про оцінку, проведену ТОВ «Бюро експертиз».

Оскільки інших належних та допустимих доказів вартості частки у спільному майні позивач не надала, не ставить питання про призначення судової експертизи, на вирішення якої поставити питання дійсної ринкової вартості частки квартири, суд апеляційної інстанції враховує те, що відповідач визнає розмір компенсації, яку вона повинна сплатити позивачу у розмірі 136 500 грн і саме такий розмір компенсації стягує з відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, ухвалюючи рішення по суті суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального, у зв`язку із чим таке судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

У зв`язку зі тим, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу в порядку, визначеному п.п. «б» п.4 ст.382 ЦПК України.

Враховуючи скасування рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2022 року та втрату сили оскаржуваним додатковим рішенням від 02 листопада 2022 року, його необхідно скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Відповідно до вимог пп. «б» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 10, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою позивачем, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, сплачено 1 868,65 грн судового збору. Тому, враховуючи розмір задоволених позовних вимог (73,05%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 365 грн.

У той же час, згідно з ч. 6 ст.141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року відповідача ОСОБА_4 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Луцького міськрайонного суду від 02 листопада 2022 року, тому судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги з відповідача на користь позивача не стягується.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, а саме проведенням судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2 800 грн (згідно квитанції № від 04 лютого 2022 року) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо розподілу судових витрат позивача, пов`язаних із наданням їй професійної правничої допомоги, суд зазначає таке.

Звертаючись з позовною заявою позивач ОСОБА_3 одночасно зазначила орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які вона очікувала понести під час розгляду справи в суді першої інстанції, у розмірі 10 000 грн.

Надалі адвокат Велимчаниця І.І. 28 вересня 2022 року подав до суду клопотання, в якому, серед іншого, просив стягнути з відповідача на користь позивача 23 580 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження такого розміру витрат надав копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 16 березня 2018 року, укладеного між адвокатом Лукашуком А.В. та Петуховою С.С., додаткову угоду про виплату гонорару за надання правничої допомоги у суді за договором про правничу допомогу по справі щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності від 02 листопада 2022 року, укладену між адвокатом Лукашуком А.В. та Петуховою С.С., попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 02 листопада 2022 року, копію договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 22 червня 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Велимчаницею І.І., додаток №1 до договору від 22 червня 2022 року - калькуляцію вартості послуг з надання правової (правничої) допомоги адвокатом Велимчаницею І.І. від 28 вересня 2022 року, акт приймання передачі виконаних робіт від 28 червня 2022 року за договором від 22 червня 2022 року.

Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Клопотання представника позивача від 28 вересня 2022 року не містить будь-якого обґрунтування збільшення суми витрат відповідача, пов`язаних із наданням їй професійної правничої допомоги, що була попередньо заявлена у розмірі 10 000 грн, а тому для стягнення таких витрат у розмірі, що становить 23 580 грн, відсутні правові підстави. Апеляційний суд розглядає питання стягнення судових витрат

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надавала заперечень та клопотань щодо зменшення щодо розміру судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, однак такі заперечення викладені відповідачем в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 02 листопада 2022 року, тому колегія суддів враховує їх у зв`язку із скасуванням основного рішення по суті та ухваленням нового.

Як встановлено з матеріалів справи, професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_3 надавали адвокати Лукашук А.В. та Велимчаниця І.І.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження оплати послуг адвоката Лукашука А.В. у розмірі 20 000 грн надано додаткову угоду про виплату гонорару за надання правничої допомоги у суді за договором про правничу допомогу по справі щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності від 02 листопада 2022 року.

Згідно п.4.2 договору від 16 березня 2018 року за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар, розмір якого є конфіденційною інформацією і зазначається у додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною укладеного договору.

Проте назва справи, що зазначена у такому документі, не відповідає назві цивільної справи, що розглядалась судом першої інстанції. Угода також не ідентифікована номером цивільної справи, прізвищами, іменами та по батькові сторін, назвою та датою укладення основного договору про надання правничої допомоги, у зв`язку із чим такий доказ здійснення позивачем оплати судових витрат не можна вважати належним в розумінні ч.1 ст.77 ЦПК України.

Згідно договору про надання правової допомоги, укладеного 22 червня 2022 року між адвокатом Велимчаницею І.І. та Петуховою С.С., умови оплати за надану адвокатом правову допомогу визначається за окремою угодою сторін. Такої угоди для приєднання до матеріалів справи не надано.

Колегія суддів враховує висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19 про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Визначена у попередньому розрахунку від 02 листопада 2020 року вартість послуг (1 000 грн/год) з вивчення документів, огляду судової практики, аналізу перспектив вирішення судом справи є завищеною, а тривалість витраченого адвокатом на виконання такої роботи (3 год та 2 год відповідно) належним чином не обґрунтована, що не відповідає критерію розумності таких витрат.

Встановлена у калькуляції від 22 червня 2022 року вартість однієї години надання послуг на рівні 35% прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом (станом на 01 липня 2022 року) не обґрунтовується жодними нормативно-правововими актами, а тому колегією суддів до уваги не береться.

Зважаючи на те, що представник позивача ОСОБА_7 в судових засіданнях участі не брав, 05 жовтня 2020 року, 02 листопада 2020 року подавав заяви про розгляд справи у його відсутності, однак здійснював підготовку позовної заяви, а також беручи до уваги те, що представник ОСОБА_1 здійснював представництво інтересів позивача в судових засіданнях, складав клопотання, колегія суддів, керуючись принципами співмірності, розумності, справедливості та пропорційності, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані із наданням їй професійної правничої допомоги, у розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2022 року та додаткове рішення від 02 листопада 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нові судові рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 19/100 частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 136 500 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот) гривень.

Припинити право ОСОБА_3 на 19/100 частки квартири АДРЕСА_1 з дня отримання нею грошової компенсації.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати, а саме: витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, судовий збір у розмірі 1 365 (одна тисяча триста шістдесят п`ять) гривень, за проведення експертизи 2 800 (дві тисячі вісімсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді