Справа № 950/1464/20
Номер провадження 2/950/15/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Лебедин

12 грудня 2022 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання Сивоконь А.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Васильця С.О., представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Лебединської міської ради, комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів, в якому після уточнення та збільшення позовних вимог просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Лебединської міської ради Сумської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020р. №90-ОД, яким його було звільнено з посади директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради; поновити його на роботі на вказаній посаді з 18.07.2020; стягнути з КП «Водоканал» та виконавчого комітету Лебединської міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення без законної підстави; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць; вирішити долю судових витрат по справі.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 01.04.2010 його було прийнято на роботу на посаду директора КП «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради на підставі розпорядження міського голови від 31.03.2010 №54-р. Того ж дня виконавчим комітетом Лебединської міської ради з ним укладено контракт терміном з 01.04.2010 по 01.04.2011. У 2011-2018 відповідними розпорядженнями міського голови з ним, як з керівником КП «Водоканал», термін дії контракту неодноразово продовжувався. Розпорядженням міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28.03.2019 №65-ОД його було звільнено з вказаної посади у зв`язку з закінченням терміну дії контракту і цим же розпорядженням покладено на нього виконання обов`язків директора КП «Водоканал» з 01.04.2019. Розпорядженням міського голови «Про призначення ОСОБА_1 » від 17.06.2020 №78-ОД його знов призначено на посаду директора зазначеного комунального підприємства з 17.06.2020 по 17.07.2020 та того ж дня між виконавчим комітетом Лебединської міської ради та ним укладено контракт. Розпорядженням міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020 №90-ОД його звільнено з вказаної посади з 17.07.2020 у зв`язку з закінченням строку контракту.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки за період з 2010 і до моменту звільнення з роботи з ним не одноразово продовжувався контракт, а тому в силу положень ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України він вважається укладеним на невизначений строк і відповідно він не міг бути звільнений з роботи у зв`язку з закінченням строку контракту. Також позивач зауважує, що у період з 17.07.2020 по 29.07.2020 перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності і з цієї підстави не міг бути звільнений з роботи 17.07.2020. Крім цього просить врахувати, що відповідно до рішення Лебединської міської ради Сумської області від 14.05.2020 №1163-МР «Про затвердження списку присяжних» він включений до списку присяжних Лебединського районного суду Сумської області. Звільнення ж присяжного з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов`язків у суді не допускається відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю.

Представник ОСОБА_1 зазначив, що позивач весь час добросовісно виконував покладені на нього обов`язки директора комунального підприємства «Водоканал», забезпечував, не дивлячись на всі об`єктивні труднощі безперебійну роботу ввіреного йому підприємства. Єдиною дійсною підставою для звільнення ОСОБА_1 з роботи стало саме упереджене ставлення міського голови до позивача, не маючи при цьому ніякого для цього підґрунтя. Норми постанови Кабінету Міністрів України «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» від 19.03.1993 №203, на які зіслався відповідач у відзиві на позовну заяву, не є для позивача обов`язковими і про її застосування при врегулюванні своїх трудових відносин сторони не вказували в жодному документі. Також звертає увагу на те, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, якими закріплені гарантії захисту працівника від звільнення при тимчасовій непрацездатності або перебуванні у відпустці, є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини, в тому числі за контрактом, з чого слідує, що ОСОБА_1 був незаконно звільнений, оскільки з 17.07.2020 перебував на лікарняному. В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу просить врахувати те, що згідно наданої довідки про доходи ОСОБА_1 № 73 від 29.07.2020 його заробітна плата за один робочий день складає 545,40 грн., а кількість робочих днів за період з 18.07.2020 по 17.07.2021 становить 249 дні. У зв`язку з цим стягненню підлягають кошти у розмірі 135804,60 грн.

Представник виконавчого комітету Лебединської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечив, оскільки вважає його необґрунтованим.

У відзиві на позовну заяву зазначає, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до контракту, укладеного з позивачем, цей контракт припиняється після закінчення дії контракту. Відповідно до пункту 1 частини 6 контракту - цей контракт діє з 17.06.2020 по 17.07.2020. У зв`язку із закінченням строку контракту позивача було звільнено із займаної посади, про що видано розпорядження від 16.07.2020 №90-ОД «Про звільнення ОСОБА_1 ». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Своїм підписом під контрактом позивач погодився з усіма його умовами, зокрема з умовою, що строк дії контракту закінчується 17.07.2020. Також посилається на положення ч. 2 ст. 23 КЗпП України, про те, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 р. № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» передбачена контрактна форма трудового договору для всіх керівників підприємств, що є у державній власності. З керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти. Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Крім цього, просить врахувати, що позивач хоча і є присяжним, але він не надав доказів про залучення його, як присяжного, до розгляду справи в Лебединському районному суді Сумської області 17.07.2020 і не зрозуміло, як перебуваючи на лікарняному одночасно він міг брати участь у судовому засіданні. Тому сторона просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Представник КП «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради в судовому засіданні також проти вимог ОСОБА_1 заперечив. При ухваленні рішення суду просить врахувати доводи представника міської ради.

Третя особа, ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив.

Свідок ОСОБА_5 , допитаний в судовому засіданні, показав, що він тривалий час працював на посаді головного інженера КП «Водоканал». Коли директором став ОСОБА_1 , ситуація на підприємстві покращилася, так як до цього податкова мала намір оголосити КП «Водоканал» банкрутом. Він знає про це згідно документів, бо у відсутності директора виконував його обов`язки. Також зазначив, що перед приходом ОСОБА_1 була заборгованість по виплаті заробітної плати, якої за керівництва позивача не було. Також до його приходу підприємство не мало відповідного забезпечення, не було навіть елементарних інструментів, необхідних для роботи. З приходом ОСОБА_1 вдалося у великій мірі позбутися старих мереж водогону.

Свідок ОСОБА_6 , допитаний в судовому засіданні, показав, що з 2010 року працював на даному підприємстві енергетиком. З приходом на посаду директора ОСОБА_1 відбулися певні покращення, проводилися заміни на окремих ділянках водогону. Регулярно проводилася заміна насосів і вся система підтримувалася у належному стані в міру можливості. З приходом нового директора отримали новий автомобіль, відремонтували той, що тривалий час стояв невідремонтований. ОСОБА_1 намагався виконувати свої обов`язки на належному рівні. На зауваження міської ради завжди реагував належним чином. Останнім часом він повідомляв, що контракти з ним продовжуються на короткий час. Яка причина цьому ніхто не розумів.

Заслухавши позивача, його представника, представників відповідачів, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі розпорядженням голови Лебединської міської ради Сумської області «Про звільнення директора КП «Водоканал» від 31.03.2010 №54-р (а.с. 7) позивача було прийнято на роботу на посаду директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради за контрактом з 01.04.2010.

01.04.2010 між виконавчим комітетом Лебединської міської ради та ОСОБА_1 укладено контракт на термін з 01.04.2010 по 01.04.2011 (а.с. 8-10).

Наступними розпорядженнями міського голови Лебединської міської ради Сумської області «Про продовження терміну дії контрактів з керівниками комунальних підприємств» вищевказаний контракт з позивачам неодноразово продовжувався на різні строки.

Так, розпорядженням від 30.03.2011 № 66-р контракт було продовжено терміном на 1 рік з 02.04.2011 по 01.04.2012 (а.с. 11); розпорядженням від 23.03.2012 № 45-ОД контракт продовжено терміном на 1 рік з 02.04.2012 по 01.04.2013 (а.с. 12); розпорядженням від 28.03.2013 № 46-ОД контракт продовжено терміном на 1 рік з 02.04.2013 по 01.04.2014 (а.с. 13); розпорядженням від 28.03.2014 № 45-ОД контракт продовжено терміном на 1 рік з 02.04.2014 по 01.04.2015 (а.с. 14); розпорядженням від 30.03.2015 № 45-ОД контракт продовжено терміном на 1 рік з 02.04.2015 по 31.03.2016 (а.с. 15); розпорядженням від 31.03.2016 № 67-ОД контракт продовжено на строк з 01.04.2016 по 01.09.2016 (а.с. 16); розпорядженням від 30.08.2016 № 153-ОД контракт продовжено на строк з 02.09.2016 по 30.11.2016 (а.с. 17); розпорядженням від 29.11.2016р. № 201-ОД контракт продовжено на строк з 01.12.2016 по 30.11.2017 (а.с. 18); розпорядженням від 29.11.2017 № 180-ОД контракт продовжено на строк з 01.12.2017 по 31.03.2018 (а.с. 19) та розпорядженням від 28.03.2018 № 47-ОД контракт з ОСОБА_1 продовжено на строк з 01.04.2018 по 31.03.2019 (а.с. 20).

Розпорядженням міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28.03.2019 № 65-ОД позивача було звільнено з посади директора КП «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради 31.03.2019 у зв`язку з закінченням терміну дії контракту та з 01.04.2019 тимчасово покладено на нього обов`язки директора даного підприємства (а.с. 21).

17.06.2020 головою Лебединської міської ради видано розпорядження № 78-ОД «Про призначення ОСОБА_1 » (а.с. 22), яким позивача знову призначено на посаду директора КП «Водоканал» з 17.06.2020 по 17.07.2020 включно за контрактом та того ж дня між виконавчим комітетом Лебединської міської ради і ОСОБА_1 укладено контракт на той же строк (а.с. 23-25).

Відповідно до розпорядження голови Лебединської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020 № 90-ОД (а.с. 26) позивача звільнено з 17.07.2020 із займаної посади директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради у зв`язку із закінченням строку контракту з керівником комунального підприємства, що є у комунальній власності територіальної громади міста Лебедина.

Не погодившись зі своїм звільнення, ОСОБА_1 звернуся до суду, посилаючись на протиправність дій відповідача.

Ухвалюючи рішення, суд погоджується та знаходить частково обґрунтованими доводами сторони позивача про необхідність скасування оспорюваного розпорядження № 90-ОД «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020, зважаючи на таке.

Стаття 2 КЗпП України, якою визначено основні трудові права працівників, говорить що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судом встановлено, що трудові відносини між виконавчим комітетом Лебединської міської ради і ОСОБА_1 , директором комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради, були оформлені строковим трудовим договором контрактом від 17.06.2020 (а.с. 23-25).

Строк дії даного контракту жодного разу не продовжувався на відміну від контракту, укладеного виконавчим комітетом Лебединської міської ради і ОСОБА_1 01.04.2010 (а.с. 8-10), який був припинений після закінчення строку його дії, так само які були припинені трудові відносини з ОСОБА_1 за даним контрактом з 31.03.2019 згідно розпорядження міського голови від 28.03.2019 № 65-ОД (а.с. 21).

З прийняттям розпорядження № 78-ОД від 17.06.2020 «Про призначення ОСОБА_1 » (а.с. 22), трудові відносини між виконавчим комітетом Лебединської міської ради і позивачем були оформлені новим трудовим договором на строк з 17.06.2020 по 17.07.2020 (п.п 1 п. 6 контракту), який в подальшому не переукладався, а тому суд не погоджується з доводами сторони позивача про те, що контракт від 17.06.2020 згідно ч. 2 ст. 39 КЗпП України вважається таким трудовим договором, що укладений на невизначений строк.

Так само неможна погодитися з тим твердженням сторони, що ОСОБА_1 як присяжний Лебединського районного суду Сумської області не міг бути звільнений з роботи 17.07.2020 в силу положень ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та погоджується в цій частині з запереченнями сторони відповідача, оскільки матеріали справи не містять жодних фактичних даних на підтвердження того, що у день звільнення позивач був залучений до виконання обов`язків у суді, як присяжний, тоді як згідно цивільного процесуального законодавства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тому такий мотив позивача та його представника на увагу не заслуговує.

Разом з цим, суд зауважує, що відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, тому для забезпечення конституційного права кожного на працю, встановленого статтею 43 Основного Закону України, повинні бути закріплені певні гарантії, а саме заборона на звільнення працівника з ініціативи власника в період тимчасової непрацездатності такого працівника.

За змістом ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Судовим розглядом встановлено, що з 17.07.2020 до 29.07.2020 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Лебединська лікарня імені лікаря К.О. Зільберника» Лебединської міської ради, звільнення від роботи з 17.07.2020, що доводиться листком непрацездатності серія АДЧ № 642095 від 28.07.2020 (а.с. 27).

Заперечуючи проти позову в цій частині, міська рада не оспорює того факту, що у день звільнення позивача мала місце його тимчасова непрацездатність, але зазначає, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною 3 статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України.

Однак, суд не погоджується з такими доводами сторони, зважаючи на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 6-р(II)/2019 від 04.09.2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, про наступне.

Істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується.

Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.

Положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади 17.07.2020, тобто в день тимчасової непрацездатності, враховуючи положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, вимоги якої поширюються на усі трудові правовідносини, в тому числі на трудові правовідносини за контрактом, суд доходе висновку, що таке звільнення працівника - ОСОБА_1 з посади директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради є порушенням закону, у зв`язку з чим розпорядження міського голови Лебединської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020 № 90-ОД не може залишатися чинним, а позивач підлягає поновленню на роботі.

За змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу, суд бере за основу довідку про доходи позивача № 73 від 29.07.20202 (а.с. 29) та виходить з вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, пунктом 2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно довідки про доходи позивача його заробітна плата за останні 2 місяці склала: за травень 2020 - 10600,00грн., за червень 2020 10670,55 грн.

Також сторона позивача посилається на лист Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 №1133/0/206-19, відповідно до якого кількість робочих днів у травні склала - 19 день, а у червні - 20 днів.

Виходячи з наведеного, розмір середньої заробітної плати позивача за один робочий день становить 545,40 грн. (10600 грн. + 10670,55грн. = 21270,55 грн.; 19 днів + 20 днів = 39 днів; 21270,55 грн. / 39 днів = 545,40 грн. за один день).

Визначаючи кількість робочих днів у період, за який підлягає стягненню середній заробіток на користь ОСОБА_1 (з 18.07.2020 по 17.07.2021 (включно)), суд враховує вищевказаний лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 №1133/0/206-19, а також лист Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12.08.2020 №3501-06/219, відповідно до яких кількість робочих днів у період з 18.07.2020 по 17.07.2021 (включно) склала: з 18 по 31 липня 2020 10 днів; у серпні 2020 20 днів; у вересні 2020 22 дні; у жовтні 2020 21 день; у листопаді 2020 21 день; у грудні 2020 - 22 дні; у січні 2021 19 днів; у лютому 2021 20 днів; у березні 2021 22 дня; у квітні 22 дня; у травні 2021 18 днів; у червні 2021 20 днів; з 01 по 17 липня (включно) 2021 12 днів, а всього 249 днів.

Отже, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2020 по 17.07.2021 (включно) складає 135 804,60 грн. (545,40 грн. х 249 дні = 135 804,60 грн.).

Частиною 8 статті 235 КЗпП України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови Лебединської міської ради Сумської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020 №90-ОД, поновлення позивача на роботі на посаді директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради з 18.07.2020 року та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2020 по 17.07.2021 (включно) у розмірі 135 804,60 грн.

В частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення на його користь середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць, рішення суду підлягає негайному виконання.

Вирішуючи долю судових витрат, суд враховує, що згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, як позивач у справі про поновлення на роботі, а тому покладає дані витрати на сторону відповідача пропорційно до задоволених вимог, а саме у розмірі 840,80 грн. в частині вимог немайнового характеру і у розмірі 1358 грн. в частині вимог майнового характеру та вважає необхідним стягнути вказані кошти з КП «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради, як з підприємства, де працював позивач до звільнення і куди він поновлюється на роботі та яке відповідно до статуту (а.с. 67-72) є юридичною особою, має самостійний баланс, поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банків, печатку, інше.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 21, 23, 39, 40, 235, 430 КЗпП України, ст. ст. 2-5, 76-81, 258-259, 263-265, 430 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Лебединської міської ради Сумської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.07.2020 №90-ОД про звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради.

Зобов`язати виконавчий комітет Лебединської міської ради (Сумська область, м. Лебедин, вул. Сумська, 12, ) поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі на посаді директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради з 18.07.2020 року, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

Стягнути з комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради (Сумська область, м. Лебедин, вул. Ватутіна, 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення його з посади директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради без законної підстави у розмірі 135804,60 грн., допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради (Сумська область, м. Лебедин, вул. Ватутіна, 69, код ЄДРПОУ 21103081) на користь держави (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у розмірі 840,80 грн. в частині вимог немайнового характеру та у розмірі 1358 грн. в частині вимог майнового характеру.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2022.

Суддя Олександр ЧХАЙЛО