КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року місто Київ.

Справа 369/3682/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11108/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справсудді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого здійснює повноваження секретаря судового засідання Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 03 серпня 2022 року (у складі судді Янченка А.В., повне судове рішення складено 08 серпня 2022 року),

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_1 (відповідач 1), ОСОБА_2 (відповідач 2), третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Біккінеєва І.А. про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєва Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування від 11.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 3693 (номер запису про право власності 2837989); скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

18.03.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 227/П/99/2008-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 157 083,21 доларів США для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 157 083,21 доларів США, на строк 18 років з 18.03.2008 року до 18.03.2026 року у порядку визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) у без документарній формі випуску у кількості 11 143 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-273/81-06-2/2008/001 від 17.03.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 9/1/8/47/Ж від 25.02.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

З інформаційної довідки, позивачу стало відомо, що відповідач 1 23.09.2013 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 (нова адреса).

Відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору - відповідач-1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір іпотеки нерухомості.

Позивач вважає, що в порушення вимог передбачених п. 4.3.5. кредитного договору, відповідач-1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, подарував третій особі.

11.10.2013 року між відповідачем-1 та ОСОБА_2 (відповідач-2) було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінеєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 3693.

Станом на листопад 2013 року за Відповідачем 1 рахувалась заборгованість по сплаті кредиту 1 226 428,74 гривень, заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 367 231,35 гривень.

Це дає підстави вважати позивачу, що відповідач-1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, умисно порушив вимоги кредитного договору та подарував квартиру.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», згідно поштової відмітки 05 вересня 2022 року направило на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та визнати недійсним Договір дарування від 11.10.2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинським РНО Київської області Біккінеєва I.A., зареєстрований в реєстрі за номером 3693 (номер запису про право власності 2837989) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , припинити право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вищезазначені обставини справи, викладені в позовній заяві, в обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» зазначає, що з інформаційної довідки, Позивачу стало відомо, що Відповідач-1, 23.09.2013 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 , звертаючи увагу на те, що відповідно до Рішення № 5 від 18.01.2008 року Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київськоїобласті «Про присвоєння адреси об`єктам житлового масиву ТОВ «Укргаз» в АДРЕСА_9»було присвоєно нову адресу, а саме:

стара адреса квартири - АДРЕСА_3

нова адреса квартири - АДРЕСА_4

Стосовно існування заборгованості у ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «Надра», скаржник зазначає, що 24.05.2011 року Шевченківським районним судом м. Києва по справі № 2-3491/11 було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 ) на користь КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 227/П/99/2008-840 у розмірі 1 593 159,61 грн.

Рішення суду про стягнення заборгованості набрало законної сили та 08.05.2013 року представником ПАТ «КБ «Надра» було отримано виконавчий лист.

Скаржник вважає, що це дає підстави вважати, що ОСОБА_1 усвідомлюючи, що на її майно буде звернуто стягнення, навмисно порушила вимоги Кредитного договору та подарувала квартиру своєму сину - ОСОБА_2 .

Посилається на ППВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» та на правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 11.11.2020 року у справі № 619/82/19.

Також звертає увагу на правові висновки, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61- 26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61- 2761св19.

Звертає увагу суду, що на момент нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 23.09.2013 року ОСОБА_1 мала непогашену заборгованість за кредитним договором.Таким чином, укладаючи спірний правочин, ОСОБА_1 переслідувала мету не допустити у майбутньому можливість банку задовольнити свої вимоги (захистити порушене право) шляхом примусового виконання вірогідного рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості.

У судовому засіданні апеляційного суду 29.11.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Левшунов Д.С. доводи апеляційної скарги не визнав.

Представник позивача, адвокат Макаренко С.С. до апеляційного суду не з`явився. Про розгляд справи в апеляційному суді повідомлений належним чином , шляхом отримання телефонограми на зазначений ним номер телефону в клопотанні про проведення засідання в режимі відео конференції. 29.11.2022 року на зв`язок в режимі відео-конференції не вийшов, повідомив, що знаходиться не біля комп`ютера.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

18.03.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 227/П/99/2008-840 про надання кредиту у розмірі 157 083,21 доларів США для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 157 083,21 доларів США, на строк 18 років з 18.03.2008 року до 18.03.2026 року у порядку визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) у бездокументарній формі випуску у кількості 11 143 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-273/81-06-2/2008/001 від 17.03.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 9/1/8/47/Ж від 25.02.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_4.

18.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Заставодержатель) укладено договір застави цінних паперів, згідно якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникають з кредитного договору № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року передає в заставу, а заставодержатель - прийняти в заставу предмет застави, а заставодержатель - прийняти в заставу предмет застави.

Відповідно до договору застави цінних паперів предмет застави - цінні папери, випущені у без документарній формі, що належать заставодавцю на праві власності.

Предмет застави зберігається (обліковується) на рахунку у цінних паперах і належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою про залишок на рахунку у цінних паперах № НОМЕР_1 .

18.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 122.

Відповідно до п. 1.1. договору заставодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року передає заставодержателю в заставу належні йому майнові права. Майнові права оцінюються сторонами в сумі 780 010 грн, що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття майнових прав у заставускладає 154457,43 доларів США.

18.03.2008 року Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-244/81-06-2/2008/001.

Відповідно пункту 1.1. договору заставодавець в забезпечення виконання зобов`язань передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених цим договором, предмет застави - належні заставодавцеві на підставі угоди майнові права.

23.09.2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського управління юстиції Київської області Лещук А.О. зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , індексний номер 9801637, що підтверджується копією свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_2 .

11.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінеєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 3693.

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-5-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 з 11.10.2013 року.

Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.3. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд встановив, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно не з`ясував, що відповідно до Рішення № 5 від 18.01.2008 року Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київськоїобласті «Про присвоєння адреси об`єктам житлового масиву ТОВ «Укргаз» в АДРЕСА_5 »було присвоєно нову адресу, а саме:

стара адреса квартири - АДРЕСА_3

нова адреса квартири - АДРЕСА_4

Відмовляючи в задоволені вимог про визнання недійсним договору дарування, суд застосував такі норми:

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно з частиною другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Суд виходив з того що оспорюваний договір дарування від 11.10.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін.

Судом встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів дарування відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій.

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржувані ним договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.

Посилання позивача на те, що перший відповідач відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно другому відповідачу, був обізнаний про можливе стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, оцінені судом критично, оскільки кредитний договір № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року не містить обов`язку першого відповідача укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, позивач став новим кредитором за кредитним договором № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30.09.2020 року, тобто після 11.10.2013 року, укладення договору дарування квартири від 11.10.2013 року.

Доводи позивача про фіктивність укладеного між відповідачем договору дарування квартири від 11.10.2013 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Суд вважав, що у діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не міститься ознак умислу направленого на приховання реальної мети укладення спірного договору, оскільки стороною позивача не доведено, що відповідачі не мала на меті реальне настання наслідків за договором дарування, а саме передання у повне володіння, користування та розпорядження квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами, та не здобуто судом під час розгляду справи, що укладаючи оспорюваний договір дарування, Відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ВАТ КБ «Надра».

На момент укладення Договору дарування квартири рішення суду у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення боргу винесено не було, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало.

Доводи представника позивача про те, що Відповідач 1 відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно Відповідачу 2 був обізнаний про судове рішення про звернення стягнення на предмет застави на користь Позивача, отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно не знайшли свого підтвердження, так як таке рішення відсутнє у матеріалах цивільної справи № 369/3682/21.

Твердження сторони позивача про існування наявного умислу на укладання договору дарування квартири між близькими родичами, з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому ОСОБА_1 своїх цивільно-правових зобов`язань за кредитним договором № 227/П/99/2008-840, суд вважав не доведеними в судовому засіданні.

Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 11.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., 3693 (номер запису про право власності 2837989), у задоволенні якої судом відмовлено, суд відмовиві у задоволенні вимог про скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що суд вважав заявлені вимоги не доведеними та безпідставними, позовна давність судом не застосовувалась.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими спростовуються наявними в справі доказами, а суд не повно встановив всі обставини. які мали значення для вирішення спору.

Київський апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено , наявність підстав для визнання недійсним, укладеного між відповідачами договору дарування квартири, та недоведеності порушення його прав.

Апеляційний суд, виходить з наступного:

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У справі, що переглядається:

очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника;

Судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_1 існував обов`язок протягом 3-х робочих днів з моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 укласти з банком, в якому вона отримала кредит на будівництво такої квартири, договір іпотеки цієї нерухомості.

Та обставина, що після завершення будівництва квартири була змінена адреса, замість будинку АДРЕСА_7 , поштова адреса змінилась на будинок АДРЕСА_8 по тій же вулиці та в тому ж населеному пункті, на переконання суду не звільняло боржника від обов`язку передати збудовану за кредитні кошти квартиру в іпотеку кредитору.

Разом з тим, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру, та зареєструвавши своє право власності 23 вересня 2013 року, вже 11 жовтня 2013 року ОСОБА_1 дарує квартиру своєму сину ОСОБА_4 , що підтверджується наявним в справі свідоцтвом про народження.

Суд не врахував, що на час вчинення правочину дарування вже існувало рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2011 року, яким було стягнуто з Боржника та її чоловіка ОСОБА_5 на користь Банку "Надра" заборгованість у розмірі 1 593 159, 61 грн.

08 травня 2013 року банком вже було отримано виконавчий лист, що встановлено ухвалою Шевченківського районного суду від 22.12.2021 року. а.с. 13 т.2

Вказане дає підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 , усвідомлюючи свій обов`язок повертати борг та виконувати рішення суду, відчужує безоплатно майно на користь свого сина.

Встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору;

до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься:

момент вчинення договору після виникнення обов`язку передати нерухомість в іпотеку та після ухвалення рішення про стягнення боргу за кредитним договором та відкриття виконавчого провадження;

контрагент з яким боржник вчинив договір (обдарований є сином боржника);

безоплатність договору про передачу нерухомого майна;

та обставина, що в спірній квартирі проживає обдарований не спростовує вищенаведених висновків, що дійсною метою учасників такого договору, було уникнення виконання обов`язку повернення кредиту, обов`язку укласти договір іпотеки для забезпечення виконання кредитного договору.

Посилання на відсутність в справі рішення суду про стягнення заборгованості не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідач 1 не спростовувала вказаного факту та наявність такого рішення у ЄДРС, могла буди встановлена судом першої інстанції .

За вищенаведених обставин, колегія судів не погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність заявлених позовних вимог.

Проте, відповідачем у справі подана заява про застосування позовної давності.

Апеляційний суд встановив, що в задоволенні позову має бути відмовлено, через пропуск позивачем позовної давності.

Позивач став новим кредитором за кредитним договором № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30.09.2020 року, тобто після 11.10.2013 року, укладення договору дарування квартири від 11.10.2013 року.

Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору Банк має право:

4.2.1.Проводити перевірку цільового використання Кредиту, шляхом:

аналізу та перевірки достовірності первинних документів, що підтверджують цільове використання Кредиту;

перевірки наявності договорів, визначених у п. 1.2 цього Договору;

перевірки стану Нерухомого майна за адресою, зазначеної у право-встановлюючомудокументі.

4.2.2.У разі суттєвого погіршення фінансового стану Позичальника та/або припинення дії або визнання недійсними хоча б одного із договорів, визначених у п. п. 1.2., 2.1.2., 2.1.3. цього Договору, та/або зниження вартості засобів забезпечення виконання зобов`язань, визначених у п. п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. цього Договору, вимагати надання Позичальником додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором;

4.2.3.Вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо:

Позичальник протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язання, згідно з п. 4.2.2. цього Договору, не надасть таких засобів (шляхом укладення відповідного договору), або

запропоновані засоби не влаштують Банк, або

Позичальник відмовиться (незалежно від причин такої відмови) від своєчасного укладення договорів, визначених у п. п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1,3. цього Договору.

4.2.4.Вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього Договору, а також якщо не оформлено договір іпотеки, що визначений у п.2.1.3 цього Договору (не залежно від причин), у строк, визначений у цьому Договору.

4.2.5.Вимагати від Позичальника документи, що підтверджують його поточний Фінансовий стан.

У Постанові ВС від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18 був зроблений такий висновок: «Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.»

Відповідно до ст. 257 ЦК України: Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 262 ЦК У країни: Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Таким чином строк на звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору дарування який був укладений 11 жовтня 2013 року, закінчилася через три роки з того часу , коли кредитор міг довідатись про порушення свого права.

При цьому суд, виходить з того, що кредитор, достовірно знаючи, що у боржника був обов`язок на протязі 3-х днів з моменту отримання у власність квартири передати її в іпотеку, через реєстр, в якому реєструвалось і право власності відповідача 1 і в подальшому після укладення договору дарування, в тому ж 2013 році було зареєстровано договір дарування та право власності другого відповідача, - обдарованої особи, про порушення свого права міг довідатись в 2013 році, а з позовом позивач звернувся про визнання недійсним договору дарування 12 березня 2021 року, більш ніж через 7 роки з часу порушення прав кредитора, про яке він мав об`єктивну можливість довідатись.

Колегія суддів виходить з того, що позивачем окрім посилань на те, що йому перейшло право вимоги в 2020 році, що не змінює обрахунок позовної давності, інших обґрунтованих заперечень на заяву відповідача про застосування позовної давності суду не наводилось.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, та враховуючи, що суд першої інстанції не повно встановив обставини, які мали значення для вирішення спору, не вірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині підстави для відмови в задоволенні позову, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

ПОСТАНОВИВ:

АпеляційнускаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 серпня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик