Справа № 740/4323/20
Провадження № 2/740/27/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Філоненко О.В.

позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_1

представника позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) адвоката Прокопця

С.М.

відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) ОСОБА_2

представника відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) адвоката Царенка А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку будинку в порядку спадкування спільного майна подружжя, -

встановив:

12.10.2020 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю. Зазначав, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 23.07.1993. Під час перебування в шлюбі, але за фактичного припинення шлюбних відносин, ним за особисті кошти 15.06.1993 був придбаний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , яким він на даний час не може вільно розпоряджатися у зв`язку з його придбанням в період перебування в шлюбі з відповідачкою. Просив визнати будинок по АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Ухвалою судді від 05.11.2020 було відкрито провадження за вказаною позовною заявою та розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.12.2020 провадження по справі було зупинено у зв`язку зі смертю позивача до залучення до участі у справі правонаступника.

Ухвалою суду від 20.05.2021 провадження у справі було поновлено, залучено до участі у справі в якості правонаступника після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1

14.09.2021 відповідачка звернулась із зустрічним позовом до позивачки (правонаступника), в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування як на частку в спільному майні. В обґрунтування позову зазначила, що вказаний будинок має статус спільного сумісного майна, оскільки придбаний під час шлюбу за спільні кошти. Крім цього, в момент придбання будинку шлюбні відносини не були фактично припинені, вона разом з ОСОБА_3 , проживала в спірному будинку разом з їх спільним неповнолітнім сином. Вони були поєднані спільним побутом, вели спільне господарство. В 1995 році ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , але продовжував проживати в спірному будинку з нею та їх спільним сином. Вона вимушена була залишити даний будинок разом з сином, коли ОСОБА_3 почав принижувати її та намагався всіляко вижити її та їх спільного сина з нього. На даний час вона не може оформити свої спадкові права на Ѕ частину спірного будинку як на спільне майно подружжя, оскільки нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину, так як існує спір щодо статусу спадкового майна.

Ухвалою суду від 02.11.2021 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку будинку в порядку спадкування спільного майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, позови об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 26.11.2021 підготовче судове провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача (правонаступника) за первісним позовом в судовому засіданні поданий позов підтримав, просив його задовольнити із підстав, зазначених у ньому, пояснив, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_3 в період припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2 , тому дане майно є особистою власністю померлого. Зазначив, що фактичні шлюбні відносини померлого ОСОБА_3 з відповідачкою ОСОБА_2 припинились задовго до фактичного розірвання шлюбу - з 1992 року. Зазначив, що зустрічний позов передчасний, оскільки ОСОБА_2 не зверталась за отриманням дубліката документа на право власності в БТІ. Крім того, відповідачкою пропущений строк позовної давності для звернення до суду.

У судовому засіданні позивачка (правонаступник ОСОБА_1 ) за первісним позовом, поданий ОСОБА_3 позов підтримала, просила його задовольнити, пояснила суду, що в 1994 році вона зустрілась з ОСОБА_3 і в 1995 році вони зареєстрували шлюб. Будинок по АДРЕСА_1 був наданий батьку ОСОБА_3 як молодому спеціалісту. В 1990-х роках йому запропонували викупити будинок, оформленням документів займався ОСОБА_3 , більшу половину коштів за будинок давав батько ОСОБА_3 , іншу частину ОСОБА_3 . На той момент ОСОБА_2 не працювала. В будинок АДРЕСА_1 вона ( ОСОБА_1 ) переїхала в 1995 році, до того вона періодично туди приходила і не бачила там ОСОБА_2 . ОСОБА_3 з сином спілкувався, вітав його з днем народження, де проживав син вона не цікавилась.

Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку будинку в порядку спадкування спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що спірний будинок був придбаний в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Шлюб між ними був розірваний у 1995 році, тоді і була проведена реєстрація розірвання шлюбу, тому вважає, що спірний будинок є спільним майном подружжя. Зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки у 2006 році ОСОБА_3 було відомо, що спірний будинок не є його особистою приватною власністю, оскільки тоді ним не ставилась вимога про визнання спірного будинку особистою приватною власністю. Вказав, що при зверненні ОСОБА_2 до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину будинку, їй було відмовлено, тому вона звернулась до суду з відповідною позовною заявою. Зазначив, що строк позовної давності ними не пропущений, і це інший позов, оскільки вони просять визнати право власності не в порядку поділу спільного сумісного майна, а в порядку спадкування.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом, в судовому засіданні підтримала позицію свого представника, пояснила, що спірний будинок вона з померлим ОСОБА_3 купували разом, на той час вона працювала на фабриці, потім на «Прогресі», потім в буфеті. В кінці весни на початку літа 1993 року вона проживала разом з із сином та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 . Її колишній свекор не давав кошти на купівлю будинку, в купівлю будинку були вкладені ваучери та їх спільні з ОСОБА_3 кошти. З 1993 року до 1995 року не розривали шлюб, жили разом, намагались налагодити стосунки, мали спільний побут. Влітку 1995 року ОСОБА_3 почав приводити позивачку в їх будинок, остання бачила, що померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жили в одному будинку. Після смерті ОСОБА_3 вона звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва на Ѕ частину будинку, однак отримала відмову, оскільки справа перебуває в суді та у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Так, спір виник у сфері сімейних правовідносин та має регулюватись нормами відповідного законодавства.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.61 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6 ст.57 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України).

Отже, сімейне законодавство, діюче як на час придбання спірного майна, так і на час його поділу, встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка існує доки не спростована.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 (справа № 6-843цс17), Верховного Суду (КЦС) від 18.12.2019 (справа № 727/4106/15ц), від 06.02.2018 (справа № 235/9895/15ц).

Можливість спростування презумпції статусу майна, придбаного у шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя, та положення ст.24 КпШС України (ст.57 СК України) щодо переліку майна, яке є особистою власність одного з подружжя, кореспондується у загальне правило, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №214/1520).

Отже, необхідність встановлення факту придбання майна, набутого у шлюбі, за спільні кошти подружжя не спростовує презумпцію такого майна як спільної власності, а лише дає можливість її оспорити у судовому порядку.

При цьому не те подружжя, яке підтримує статус спільності майна, має доводити придбання його за спільні кошти, а подружжя (або правонаступник), яке спростовує цю презумпцію, має довести, що майно є його (або його попередника) особистою власністю.

За правилами ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України); допустимими, тобто доводити обставини певними засобами доказування, встановленими законом (ст.78 ЦПК України); достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України) та достатніми, тобто які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 21.07.1982 року перебували у шлюбі, мали сина ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45).

Рішенням Ніжинського міськрайонного Чернігівської області від 23.07.1993 шлюб зареєстрований у Ніжинському міськвідділі ЗАГС 21.07.1982 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірваний. Рішення набрало законної сили 03.08.1993 (а.с.5).

Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , вбачається, що шлюб було розірвано 29.08.1995 про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено запис за №226 (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів, було зроблено запис від 08.09.1995 №434 (а.с.16).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 15.06.1993, жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 був придбаний у Колгоспу «Ніжинський» на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 2748/ІІ від 14.02.1992, довідки колгоспу за №47 від 19.05.1993, зареєстрованого в Ніжинському бюро техінвентаризації 25.05.1993 за №578. Згідно штаму Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації, зазначений у документі житловий будинок зареєстрований в цілому на праві особистої власності за ОСОБА_3 (№ 9288 від 15.06.93) (а.с.2,3).

Відповідно до копії паспорту Громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 23.05.1980 року (а.с.4).

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №875 (а.с.19).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Ніжинської міської ради №2858 від 03.12.2020, за адресою: АДРЕСА_1 на день смерті померлого ОСОБА_3 з ним були зареєстровані: ОСОБА_2 колишня дружина, ОСОБА_1 дружина та ОСОБА_6 син (а.с.40).

Згідно заповіту від 23.09.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 надав розпорядження про те, що все його майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі те, що буде йому належати, і на що він за законом матиме право заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.25).

18.11.2020 ОСОБА_1 подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини після чоловіка ОСОБА_3 за заповітом (а.с.32).

09.12.2021 ОСОБА_7 подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини після батька ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 подала заяву як така, що претендує на отримання свідоцтва про право власності на частку в праві спільної сумісної власності подружжя на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41,42).

Приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Варавою Н.П. була заведена спадкова справа №225/2020 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Варави Н.П. від 12.11.2021 було відмовлено ОСОБА_2 у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва на право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя на Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96).

Також судом встановлено, що ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.07.2006, була визнана мирова угода, укладена ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за якою: ОСОБА_2 відмовляється від позову про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння під АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , якому на праві приватної власності належить будинок під АДРЕСА_2 зобов`язується протягом місяця з дня затвердження судом мирової угоди оформити нотаріально посвідчений договір дарування Ѕ частину зазначеного будинку під АДРЕСА_2 на свого сина ОСОБА_7 . Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння закрито.

Відповідно до ст.44 КпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Встановлено, що шлюб між подружжям ОСОБА_8 розірвано 29 серпня 1995 року.

Зі змісту позовних вимог та виходячи з диспозиції ст.28 КпШС України щодо умов визнання набутого у шлюбі майна особистою власністю одного з подружжя, суду необхідно встановити, чи підтримувало подружжя шлюбні (сімейні) відносини у момент придбання спірного будинку. Ознаками спільного проживання сім`єю є наявність у чоловіка та жінки взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства та наявність єдиного бюджету.

З метою дослідження характеру взаємовідносин ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період 1993 року (часу набуття ним спірного будинку) судом за клопотанням сторін були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він приходив в гості до ОСОБА_3 не часто, бачив, що в домі господині не було.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що в період з 1993 року по 1994 року і до розлучення батьків, він проживав за адресою АДРЕСА_1 . Пам`ятає, що в період 1991-1992 років у батьків були окремі кімнати, відносини у батьків були різні, свята святкували разом. Його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не роз`їжджались по різним адресам, відпочинок проводили разом. Коли ОСОБА_3 одружився, то до будинку АДРЕСА_1 переїхала ОСОБА_1 , до цього він її не бачив у їх будинку. Йому відомо, що його мати у 2006 році зверталась до суду і з приводу рішення суду він спілкувався з батьком.

Суд зазначає, що характер інформації, джерелом якої є свідки, має певні особливості, бо, поряд з відомостями про факти, вони містять і суб`єктивні судження. Всі свідки добре знайомі із сторонами, або з однією з них, в тій чи іншій мірі та з різного боку знають розвиток спірних правовідносин. У таких випадках свідки, як правило, не обмежуються розповіддю щодо конкретного факту, а викладають свої міркування, судження і здогади, що містять власну оцінку спірної ситуації, дають характеристики кожному з подружжя та їх взаємовідносинам.

Разом з тим, як зазначав свідок ОСОБА_7 , так і сторони у своїх поясненнях, не заперечували, що станом на 1993 рік, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом, підтримували відносини, які притаманні подружжю та мали ознаки сімейних, та лише у 1995 році шлюбні відносини фактично були припинені, про що і свідчить волевиявлення ОСОБА_3 на реєстрацію розірвання шлюбу та отримання ним свідоцтва про розірвання шлюбу.

Належних, достовірних та достатніх доказів того, що в період 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 остаточно припинили сімейні відносини, суду не надані.

Також суд приймає і до уваги той факт, що у спірному будинку, який належав ОСОБА_10 «Ніжинський» до укладення угоди його купівлі-продажу, родина ОСОБА_8 фактично проживала з 1982 року.

Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, ОСОБА_3 не було надано жодного достовірного доказу того, що будинок був придбаний ним за його особисті грошові кошти.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає встановленим, що спірний будинок набутий подружжям (1993 рік) за час шлюбу за спільні кошти, при цьому презумпція спільності права власності на майно подружжя в жодний належний спосіб не спростована.

Тому в силу положень ст.ст. 22, 28 КпШС України, яка кореспондується з положеннями ст.70 СК України суд вважає, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже вимоги первісного позову про визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Представником відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) заявлено про застосування до первісного позову наслідків пропуску строку позовної давності.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова ВП ВС від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц).

Твердження представника відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності є слушним, разом з тим, суд враховує, що застосування позовної давності можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про те, що не було порушене право позивача, за захистом якого той звернувся, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість, не вказуючи в якості додаткової підстави для відмови про пропуск строку позовної давності.

Щодо заявлених позовних вимог по зустрічному позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

За змістом ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Розірвання шлюбу є зміною сімейного стану, яка скасовує цивільні права та обов`язки подружжя стосовно один до одного. Один із таких прав є право на спадкування, оскільки відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Заявляючи вимогу про визнання за собою право власності на частку у спільному майні подружжя в порядку спадкування, ОСОБА_2 було обрано неналежний спосіб захисту, оскільки в даному випадку предметом її позову є саме її частка у спільному майні подружжя, а не частка померлого ОСОБА_2 , частку якого вона позбавлена можливості успадкувати внаслідок того, що вона не належить до кола його спадкоємців будь-якої черги.

Із мотивувальної частини постанови нотаріуса від 12.11.2021 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вбачається, що підставою для відмови стала наявність на розгляді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області справи №740/4323/20, а також не надання ОСОБА_2 оригіналів документів, що посвідчують право власності на спільне майно колишнього подружжя.

Разом з тим, з огляду на прийняття судом рішення про необґрунтованість позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_3 , у ОСОБА_2 не втрачена можливість оформити право власності на частку у спільному майні подружжя, подавши нотаріусу відповідні документи, з огляду на наведене вимоги по зустрічному позову задоволенню не підлягають.

Твердження представника позивача (правонаступника) за первісним позовом про пропуск відповідачкою (позивачкою за зустрічним позовом) строку позовної давності суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Із змісту ст.72 СК України вбачається, що вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

На необхідність доведення часу, з якого право одного з подружжя на майно порушується або заперечується іншим з подружжя, що має значення для визначення порядку перебігу позовної давності, звертав увагу Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 (справа №466/9338/16-ц).

Суд вважає, що фактично порушення прав ОСОБА_2 відбулося при поданні ОСОБА_3 12.10.2020 позову з вимогою визнати будинок особистою приватною власністю, оскільки до дня подання цього позову, ОСОБА_3 визнавалось наявність права власності ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя, зокрема це підтверджується текстом мирової угоди, а також відсутністю будь-яких спорів, у тому числі і судових з приводу спірного майна.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Згідно зі ст.141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати.

Враховуючи прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог як за первісним позовом так і за зустрічним, судові витрати залишаються за сторонами.

Керуючись ст. ст. 2-4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку будинку в порядку спадкування спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.06.2022.

Суддя Т.О. Гагаріна