Справа № 369/8387/21
Провадження № 2/369/1503/22
РІШЕННЯ

Іменем України

16.12.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

при секретарі судових засідань Варварової М.П., Житар А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представників відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про знесення (демонтаж) самовільно збудованої господарської споруди інших споруд, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2013 року належить право власності на житловий будинок та земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані земельні ділянки та житловий будинок огороджені кам`яним парканом, який зазначений у технічному паспорті на садибний житловий будинок, який розташований за вищевказаною адресою.

Відповідно до Інформаційних довідок з реєстру №261378196 від 14.06.2021 земельна ділянка кадастровий номер :02:002:5019, земельна ділянка кадастровий номер :02:002:525, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_3 .

За загальною домовленістю з відповідачем, на території земельної ділянки судовим експертом 07.07.2020 року ОСОБА_5 проведено візуально-інструментальне обстеження паркану, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

21.07.2020 судовим експертом повторно проведено візуально-інструментальне обстеження цього ж об`єкту, за результатами якого складено висновок №538/07/2020. Відповідно до висновку експерта основною причиною (не виключно) виникнення деформації (пошкодження) конструктивних елементів паркану, який належить на праві власності позивачу є відсутність відповідних дозвільних документів у відповідача, недотримання вимог нормативних актів з будівництва .

Вважає своє право порушеним. Просить суд зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати за власний рахунок:

- самочинні побудови (гараж та сарай),які розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

- демонтувати та засипати фільтраційний колодязь, та вигрібну яму, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

- демонтувати поліетиленовий трубопровід із двох труб, який проходить вздовж огорожі від господарських споруд на рівні підошви фундаменту на відстані 20-30 см від паркану належному позивачу зі сторони відповідача;

- демонтувати житловий будинок належний ОСОБА_3 , місце розташування АДРЕСА_1 .

- стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.06.2021року відкрито провадження у справі.

На підставі розпорядження керівника апарату «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» від 04.08.2021 № 63 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 06.08.2021 року дану справу було прийнято до провадження судді Дубас Т.В. та постановлено продовжити судовий розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 12.08.2021року представнику позивача відмовлено у задоволенні заяв про забезпечення позову.

27.08.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом, зазначає, що позивачем не наведено доказів в обґрунтування того факту, що відсутність дозвільних документів на зведення житлового будинку ОСОБА_3 на власній земельній ділянці спричинило деформацію його огорожі. Вказує, що належна позивачу кам`яна огорожа з фундаментом є такою, що зведена самовільно та порушує право власності відповідача, оскільки її частина зведена на належній йому земельній ділянці. Посилаючись на висновок судового експерта Тітенка І.О. №02/11-2020 зазначив, що підставою деформації належною позивачеві огорожі стали порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності та будівельних норм при її будівництві.

Зазначає, що при будівництві житлового будинку ОСОБА_3 на належній йому земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:5019 дотримана нормативна відстань від паркану для житлового будинку позивача у розмірі 3 метри від будинку, з урахуванням того, що третина кам`яної огорожі з фундаментом позивача, яка розташована на межі належної ОСОБА_1 земельної ділянки та належної відповідачу земельної ділянки, розташована на території земельної ділянки відповідача, та на верхній межі цієї ділянки становить відхилення 0,83 м.

Зазначає, що за даними Публічної кадастрової карти за критерієм пошуку інформації про земельну ділянку шари кадастру V ґрунти визначення ґрунтів земельна ділянка :02:002:5019 із цільовим призначенням належить до категорії піски кар`єри.

Зазначає, що позивач посилаючись на висновок експерта №538/07/2020, як на доказ того, що деформація паркану позивача сталась з вини ОСОБА_3 , не врахував, що основні причини деформації огорожі спричиненні порушеннями при його будівництві колишнім власником будинковолодіння АДРЕСА_1 . Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

27 вересня 2021 року від представника позивача адвоката Таранова Станіслава Ігоревича надійшли пояснення. Зазначає, що відповідачем не надано доказів наявності дозвільної документів на будівництво будинку, господарських споруд, які межують з парканом позивача та які знаходяться на земельних ділянках, які належать відповідачу на праві власності. Посилається на свідчення громадянина ОСОБА_6 у справі №369/10171/21,який підтвердив, що споруди(гараж, сарай) які на той час, коли він був власником земельних ділянок,які він продав відповідачу разом з гаражем та сараєм були побудовані незаконно без будь-яких дозвільних документів, оформити перед продажем відповідні дозвільні документи він не встиг. Підтвердив, що вказані споруди знаходяться в безпосередній близькості до паркану, який на праві власності належить позивачу, вигрібна яма (туалет) розташована в притул до паркану.

Крім того зазначає, що висновком експерта №538/07/2020 від 29.07.2020, інформацією з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.03.2021 №1010-578/03, інформацією з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 12.03.2021 №1010-417/03, витягом з реєстру нерухомого майна №261378196 від 14.06.2021 року, витягом з реєстру нерухомого майна від 13.08.2021 року у справі №369/10171/21 підтверджено, що гараж, сарай, які розташовані на земельних ділянках належних на праві власності відповідачу є самочинним будівництвом, а відповідних ДБН під час зведення гаражу, сараю, вигрібної ями не було дотримано.

Зазначає, що висновок експерта №02/11-2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 02.11.2020 року є неповним і необґрунтованим.

16 листопада 2021 року від представника відповідача адвоката Жигаревої М.В надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву. Зазначає, що Рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №539.1/03 від 05.10.2021 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється, що перебуває у власності гр.України ОСОБА_3 , цільове призначення земельної ділянки площею 0,0622 га (кадастровий № :02:002:5019) з земель для ведення особистого селянського господарства змінено на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказав, що Рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області були узаконені побудовані гр. ОСОБА_7 , батьком колишнього власника земельної ділянці :02:002:5255 гараж та сарай,які знаходились на земельній ділянці, що в подальшому відчужена 21.12.2018 року з Договором купівлі-продажу ОСОБА_3

ОСОБА_7 за життя узаконені споруди не були зареєстровані в БТІ, тому його діти, що успадкували його земельні ділянки, не знали про те, що вказані споруди були узаконені. З цих причин вказані споруди не були включені до складу спадкового майна, оформлені у спадщину та не відчужувались окремо ОСОБА_3 . Просила відмовити в задоволені позову.

02 грудня 2021 від представника позивача адвоката Таранова Станіслава Ігоровича надійшли зауваження до додаткових пояснень відповідача. Зазначає, що згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №287336454 від 29.11.2021 року на земельній ділянці кадастровий № :02:002:5019, яка на праві власності належить відповідачу, ним побудовано житловий будинок. Цільове призначення цієї земельної ділянки визначено як для ведення особистого селянського господарства. Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно№287336454 від 29.11.2021 року інформація про наявність (придбання) узаконених самовільно побудованих споруд кадастровий № :02:002:5255, які відповідач придбав у власність у третьої особи відсутні. Зазначає,що саме внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів придбання, зміни або припинення прав на нерухоме майно.

Просив не приймати до розгляду ксерокопії рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №539.1/03 від 05.10.2021 року , ксерокопію Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, оскільки вони подані з порушенням норм процесуального права.

07 грудня 2021 року від представника відповідача адвоката Жигаревої М.В надійшли заперечення на пояснення позивача. Зазначає, що висновок експертизи №02/11-2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 02.11.2020 виконано відповідно до вимог чинного законодавства, а тому є належним доказом. Зазначає, що протягом розгляду цієї справи цільове призначення земельної ділянки було приведено відповідачем у відповідність до містобудівної документації села Білогородка і після реєстрації відповідних даних до Державного земельного кадастру будуть здійсненні відповідні реєстраційні дії в Реєстрі речових пав та будуть здійснюватися дії щодо узаконення побудованих ОСОБА_3 будівель і споруд. Просила відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

07 лютого 2022 року від представника відповідача адвоката Жигаревої М.В. надійшли додаткові докази до заперечень відповідача. Зазначає,щ о протягом грудня 2021 р.-січня 2022 р. на підставі заяви ОСОБА_3 про об`єднання належних йому земельних ділянок, приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області 23.12.2021 за реєстровим №959, земельні ділянки з кадастровими номерами 222480404:02:002:5019 площею 0,0622 та :02:002:5255 площею 0,0855 га були об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим № :02:002:5446 площею 0,1477 га, право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що на даний момент відповідачем здійснюються дії у порядку, визначеному законодавством щодо введення в експлуатацію належних йому будівель та споруд.

У судове засідання 08.12.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача подала до суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності відповідача та представника. Проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами по справі, що на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влаc М.С , зареєстровано в реєстрі за №1721 позивачу належить житловий будинок, земельна ділянка площею 0,1514 га, кадастровий номер 02 002 0067 та земельна ділянка площею 0,0,0636 га, кадастровий номер 02 002 0068 які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані земельні ділянки та житловий будинок огороджені кам`яним парканом, який зазначений у технічному паспорті на садибний житловий будинок, який розташований за вищевказаною адресою.

Відповідно до Інформаційних довідок з реєстру №261378196 від 14.06.2021 земельна ділянка кадастровий номер :02:002:5019, земельна ділянка кадастровий номер :02:002:525, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч.3 ст.13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову, - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту.

Тлумачення вказаних процесуальних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Так, позивач ОСОБА_1 , звертаючись з зазначеним позовом до суду, як на підстави позовних вимог зазначив, що відсутність відповідних дозвільних документів на будівництво у відповідача, недотримання вимог нормативних актів з будівництва, порушення правил добросусідства призвели до деформації належного позивачу кам`яного паркану з фундаментом, встановленого на межі їх земельних ділянок. Після здійсненого будівництва усі атмосферні опади, стічні води потрапляють на належну позивачеві земельну ділянку, що призводить до погіршення її стану.

Також зазначено, що відповідач влаштував вигрібну яму та фільтраційний колодязь (каналізацію) з порушення норм ДБН, що також порушує права позивача, оскільки неприємні запахи каналізації розповсюджуються, як у дворі так і належному йому житловому будинку та не дає йому можливість провітрювати приміщення свого житлового будинку. Крім того, відповідачем порушені протипожежні відстані між сусідніми будинками, встановлені ДБН, що може призвести до пожежі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.358 ЦК України право власника на забудову здійснюється за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, тим самим, за вказаною статтею поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Тим самим, відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України, за якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 81 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Окрім того, Верховний Суд вже неодноразово розглядав аналогічні справи, та у постановах за наслідками розгляду цих справ Верховний Суд сформулював такі висновки:

- відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови;

- у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою, при цьому, суд зауважує, що в порушення вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях позивача, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги тим, що самочинне будівництво об`єктів відповідача призводить до деформації належного позивачу кам`яного паркану з фундаментом, встановленого на межі їх земельних ділянок, не надав суду належних доказів на обґрунтування зазначеного. Висновок судового експерта №538/07/2020 від 29.07.2020 року, на який посилається позивач на підтвердження позовних вимог, не містить оцінки побудованих відповідачем будівель і споруд на предмет їх відповідності державно-будівельним нормам та санітарним правилам, не дає чіткого висновку що саме з вини відповідача сталася деформація паркану.

Окрім того, позивачем за даним позовом вимог про зобов`язання відповідача, який здійснив будівництво, провести відповідну перебудову, - не пред`являлося, заяв про призначення експертизи щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва в судовому засіданні не заявлялося, жодного судового рішення про зобов`язання відповідача , який здійснив будівництво, провести відповідну перебудову, яке б передувало вимогам позивача про знесення самочинного будівництва, і невиконання цього рішення свідчило би про відмову відповідача провести таку перебудову, до суду позивачем не надано.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, судом відзначається, що принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким чином, суд зазначає, що належних доказів того, що наявність самочинно збудованих господарських споруд порушує права позивача, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача у проведенні перебудови шляхом приведення господарських у відповідність до норм ДБН, - позивач не надав. Позовні вимоги заявлені позивачем саме в контексті знесення самочинного будівництва, які, на переконання суду, - є передчасними.

З урахуванням вищевикладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає недоведеними вимоги позивача ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованих господарських споруд , що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонипропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що в задоволенні позову ОСОБА_8 було відмовлено, понесені останнім судові витрати по справі, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються судом на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про знесення (демонтаж) самовільно збудованої господарської споруди інших споруд - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Дубас