Справа № 161/505/22 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/747/22 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 15 листопада 2020 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяв у нього в борг 304 000 грн, які зобов`язався повернути до 15 березня 2021 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою, складеною відповідачем у момент отримання позики.

Проте відповідач у визначений договором позики строк грошові кошти не повернув, незважаючи на неодноразові вимоги.

Позивач вказує, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання є підставою для цивільно-правової відповідальності, передбаченої 625 Цивільного кодексу України. Тому, окрім суми позики, відповідач зобов`язаний сплатити три відсотки річних від суми боргу та інфляційні втрати. За розрахунком позивача 3 % річних на суму боргу за період з 15 березня 2022 року по 11 січня 2022 року становить 7 570,85 грн, а інфляційні втрати за той же період 20 975,60 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 304 000, 00 грн боргу за договором позики від 15 листопада 2020 року, 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в сумі 7 570,85 грн та інфляційні втрати у розмірі 20 945,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3 330 гривень судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом залишено поза увагою те, що сторони не укладали договір позики, оскільки факт передачі коштів (суми позики) не відбувся. При цьому, стверджує, що він власноруч склав розписку про отримання позики в розмірі 304 000 грн, хоча фактично вказану суму коштів він у борг не отримував, оскільки між сторонами існували інші домовленості, пов`язані з реалізацією товару.

У поданому представником позивача ОСОБА_1 відзиві на апеляційну скаргу він посилається на те, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають. Наявність у позивача, як позикодавця, розписки про отримання у борг грошових коштів свідчить про невиконання відповідачем, як боржником, зобов`язання за договором позики. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи,заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним договором позики не виконав, позичені гроші не повернув, що свідчить про порушення відповідачем грошового зобов`язання. Також судом зазначено, що у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом із сумою основного боргу три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, розмір яких визначається судом з урахуванням наданого позивачем розрахунку.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є правильними та відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 304 000 грн із терміном повернення 15 березня 2021 року.

Факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів підтверджується розпискою від 15 листопада 2020 року, складена рукописом, підписана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 12).

У встановлений строк відповідач свого зобов`язання не виконав, грошових коштів не повернув.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Верховний Суд виклав у постановах від 16 серпня 2021 року у справі № 640/14934/19 (провадження № 61-18933св20), від 06 червня 2022 року у справі № 591/1517/18 (провадження № 61-18048 св 21), від 28 вересня 2022 року у справі № справа № 752/7501/18 (провадження № 61-19066св21) та у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996 цс 17.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови суду у призначенні у даній справі судової-психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа не заслуговують на увагу апеляційного суду та спростовуються наступним.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідачем заявлено клопотання про призначення судової-психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа. Зі змісту вказаного клопотання вбачається, що метою проведення судової-психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа є здобуття стороною відповідача доказу правдивості пояснень ОСОБА_3 з приводу складеної ним 15 листопада 2020 року розписки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судова експертиза із застосуванням спеціального технічного засобу комп`ютерного поліграфа - це різновид психологічної експертизи, яка проводиться у вигляді дослідження експертом-поліграфологом на основі спеціальних знань з використанням комп`ютерного поліграфа психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлені в ході дослідження стимули з метою перевірки достовірності інформації, що надається досліджуваною особою.

Положеннями чинного цивільного процесуального законодавства не передбачена можливість перевірки правдивості показань учасників справи із застосуванням поліграфа (детектора брехні) або прийняття судом в якості доказу отриманих таким чином відомостей, які носять орієнтовний характер.

Отже, зважаючи на те, що висновок психофізіологічного опитування особи з використанням поліграфа не відноситься до висновків експерта чи документів в розумінні доказів та доказування, результати перевірок на поліграфі мають орієнтовне значення, а висновки мають ознаки вірогідності, та беручи до уваги заперечення сторони позивача щодо проведення такої експертизи, суд не вбачає підстав для підставності задоволення клопотання про призначення психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідно до умов договору позики та ст. 625 ЦК України, який відповідачем не спростовано, сума заборгованості за договором позики складає 304 000 грн, а також 7 570,85 грн трьох відсотків річних та 20 945 грн інфляційних збитків.

За таких обставин суд обґрунтовано захистив порушені права позивача та стягнув на його користь борг за договором позики разом із нарахованими відсотками та штрафними санкціями за період прострочення.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів реальності укладеного між сторонами договору у зв`язку із їх спростуванням наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 добровільно підписав договір позики з позивачем, цього він не заперечує.

Належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності даного договору позики або існування інших правовідносин між сторонами відповідачем подано не було.

Заперечуючи позовні вимоги та посилаючись на те, що за договором коштів не отримував, відповідач ОСОБА_3 в порядку, передбаченому статтею 1051 ЦК України, зазначений правочин не оспорював.

Інших належних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідачем не було надано ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних та обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді