ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/4165/21 Номер провадження 22-ц/814/3893/22Головуючий у 1-й інстанції Сілантьєва Е.Є. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Обідіна О.І.,

секретар Даценко Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , його адвоката Шовкова О.Ю., представника відповідачки адвоката Тамазликар Л.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14 грудня 2021 року, постановлене суддею Сілантьєвою Е.Є. (повний текст складено 24 грудня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності та про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

01.07.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, який уточнив заявою від 28.07.2021, до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначає, що 22.09.2018 уклав шлюб з відповідачкою, а 02.11.2018 ним придбано за 399 600,00 грн. квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що вказана квартира придбана ним за особисті кошти, а саме за кошти, виручені від продажу 09.08.2016 його квартири АДРЕСА_2 , тому просив визнати придбану в шлюбі квартиру, але за особисті кошти, набуті до шлюбу, його особистою приватною власністю.

Крім того, просить визнати кошти у сумі 150 00,00 грн., отримані ним за договором позики від 07.03.2020, такими, що використані в інтересах сім`ї, - спільними борговими зобов`язаннями подружжя, здійснивши поділ в рівних частках та стягнути на його користь із відповідачки половину залишку боргу та половину коштів, сплачених ним після розірвання шлюбу в сумі 64 665,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.12.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуто сторонами в шлюбі, позивачем не спростована, тому квартира АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Розписка щодо позики і отримання позивачем коштів у борг під час шлюбу не свідчить, що відповідачка давала згоду на укладення такого договору та що ці кошти використано в інтересах сім`ї, а тому цей договір позики не створює обов`язків для відповідачки.

Із таким рішенням не погодився позивач та подав до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 16.12.2015 у справі №6-2641 цс15, від 01.07.2015 у справі №6-612цс15, від 22.09.2020 у справі №214/61715-ц.

Доводить, з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №204/5407/17, що при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно суд повинен установити, крім іншого, й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Звертає увагу, що датою набуття права власності на спірну квартиру згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами» та ним, позивачем, є 02.11.2018, та на цей час він перебував у шлюбі з відповідачкою 1 місяць 10 днів. Такий короткий термін перебування сторін у шлюбі не дає підстав вважати, що джерелом набуття спірного нерухомого майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тоді як суд першої інстанції не дав цій обставині належної оцінки.

Вважає помилковим обґрунтування районним судом свого висновку щодо відмови в позові тими обставинами, що відповідачка на момент реєстрації шлюбу працювала, не прийнявши до уваги наявні у неї кредитні зобов`язання на суму 48 000,00 грн., витрачених нею ще до укладення шлюбу на придбання телефону.

Звертає увагу на відсутність будь-яких доказів тверджень відповідачки, що у неї були наявні кошти для придбання спірної квартири, частину яких їй надали батьки.

Доводить, що єдиним джерелом коштів на придбання спірної квартири є кошти від продажу ним, позивачем, своєї квартири згідно договору купівлі-продажу від 09.08.2016 за 700 000,00 грн., які зберігалися вдома у його батьків, що підтверджується показаннями свідків, з яких і була оплачена спірна квартира.

Зазначає, що у період знаходження сторін в офіційному шлюбі відповідачка перебувала з 01.05.2019 у відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується довідкою ПАТ «Державний ощадний банк України» від 28.03.2021, а він, позивач, не мав постійних офіційних доходів. Тому у зв`язку з необхідністю утримання дружини та малолітньої дитини вимушений був позичити у ОСОБА_3 кошти у розмірі 150 000,00 грн., надавши відповідну розписку від 07.03.2020. Ці кошти були витрачені на потреби сім`ї, оплату комунальних платежів, купівлю продуктів харчування, одягу тощо. Вони вели з відповідачкою спільне господарство і позичені кошти витрачалися спільно.

Заперечує обґрунтування районним судом відмови у стягненні з відповідачки частини позики посиланням на викладені обставини в його позовній заяві про розірвання шлюбу, поданій до суду в липні 2020 року, щодо погіршення сімейних відносин та припинення шлюбних відносин, наполягаючи на тому, що позичені кошти витрачені в інтересах сім`ї.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою того ж суду від 22.02.2022 справу призначено до розгляду з урахуванням положень ч.2 ст.369, ч.13 ст.7 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16.09.2022 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами справи. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.10.2022 справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.12.2022 задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Тамазликар Л.Й. та поновлено процесуальний строк на подачу відзиву та прийнято до розгляду відзив представника ОСОБА_2 адвоката Тамазликар Л.Й. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.12.2021, за змістом якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

У суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його адвокат Шовков О.С. підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 і судове засідання не з`явилася, доручивши своє представництво адвокату, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив таке.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2018, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.02.2021. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ./а.с.8-9/

02.11.2018 ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» (продавець) передав у власність ОСОБА_1 (покупець) квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 16,3 кв.м., загальною площею 36,0 кв.м. Продаж здійснено за 399 600,00 грн./а.с.43/

У пункті 17 договору купівлі-продажу зазначено, що придбання вказаної квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини покупця ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 02.11.2018 за р.№13631.

Згідно довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» №118.28/2-15/56 від 28.03.2021 ОСОБА_2 працює у Філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 04.09.2007 і знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років з 01.05.2019 по 08.03.2022./а.с.128/

Згідно розписки від 07.03.2020 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти 150 000,00 грн. в борг на потреби сім`ї та зобов`язується повернути кошти в повному обсязі не пізніше 31.12.2020./а.с.116/

В суді першої інстанції допитані свідки.

Зокрема, свідок ОСОБА_3 пояснив, що позичив позивачу в присутності свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 150 000,00 грн. згідно письмової розписки, а останні в суді підтвердили про свою присутність при передачі коштів.

Свідки ОСОБА_7 (старша сестра відповідача) і ОСОБА_8 (племінниця відповідача), пояснили про необізнаність відповідачки про вказаний борг, а спірна квартира куплена за спільні кошти сторін.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є батьками позивача, свідок ОСОБА_1 (сестра позивача) пояснили, що спірна квартира куплена позивачем за власні кошти, виручені від продажу своєї квартири по АДРЕСА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира придбана у період шлюбу сторін, а тому відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач презумпцію спільної сумісної власності вказаної квартири не спростував, а відповідачка на час придбання квартири працювала, отримувала стабільний дохід. Натомість позивач на той час не працював і доходу не отримував. При цьому районний суд виходив із того, що з часу продажу квартири позивачем у 2016 році до придбання спірної квартири минуло більше півтора роки, доказів збереження коштів, отриманих від продажу, на час придбання спірного житла не надано, а пояснення свідків не є підставою для визнання за позивачем права особистої власності на квартиру. Також суд прийшов до висновку про відмову у позовних вимогах про визнання позичених коштів в сумі 150 000,00 грн. спільними боргами подружжя, оскільки належних і допустимих доказів щодо отримання вказаної суми грошових коштів та використання їх в інтересах сім`ї не надано, тим більше, що відповідачка не надавала згоду на укладення договору позики. Показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 таких висновків не спростовують.

Апеляційний суд погоджується із висновками районного суду в частині відмови у позовних вимогах про визнання коштів у сумі 150 000,00 грн., отриманих позивачем за договором позики, такими, що використані в інтересах сім`ї, визнання їх спільними борговими зобов`язаннями і стягнення з відповідачки на користь позивача половини боргу, сплаченого ним після розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги щодо цієї частини рішення районного суду не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до заперечення рішення, переоцінки доказів, довільного витлумачення на власну користь позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у справі №638/18231/15-ц від 30.06.2020.

Апеляційний суд такі доводи апеляційної скарги відхиляє, оскільки названа постанова Верховного Суду винесена у справі з іншими фактичними обставинами справи, а саме, при оформленні договору позики дружина подала заяву, якою надала свою згоду чоловікові на укладення договору позики, та не спростувала, що позика була використана не в інтересах сім`ї. У справі, що є предметом даного апеляційного перегляду, така заява дружини відсутня, тоді як ціна договору не є дрібною.

Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення викладеної норми дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередню участь в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів в розумінні положень ст.ст.77-79 ЦПК України щодо позики цих грошей з відома відповідачки, в інтересах сім`ї та що ці кошти були втрачені саме на потреби сім`ї.

При цьому апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що позика вказаної суми грошей була обумовлена необхідністю утримувати дружину та малолітню дитину, по догляду за якою відповідачка перебувала в той час у відпустці. Також є безпідставними доводи, що позичені кошти були витрачені на оплату комунальних послуг та на інші побутові потреби сім`ї. Такі доводи є загальними власними судженнями позивача і не ґрунтуються на будь-яких доказах.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду в частині відмови у визнанні спільних боргових зобов`язань та стягнення частини позики є законним та обґрунтованим, а тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах про визнання квартири особистою власністю позивача, то апеляційний суд з такими висновками районного суду не погоджується, визнає їх помилковими. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення статті 60 СК України закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №204/5407/17.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України по справі №6-2641цс15 від 16.12.2015, №6-612цс15 від 01.07.2015, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №214/6174/15ц.

Суд першої інстанції при оцінці фактичних обставин помилково не врахував викладені норми та правові висновки та не надав належної правової оцінки фактичним обставинам щодо часу придбання спірної квартири і джерела набуття цього майна.

Із матеріалів справи убачається, що спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 02.11.2018, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» та ОСОБА_1 . На той час останній дійсно перебував у шлюбі з відповідачкою, зареєстрованому 22.09.2018. Час перебування у шлюбі на день придбання квартир становить один місяць десять днів.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що укладенню вказаного договору купівлі-продажу передував додатковий договір №1 до попереднього договору №42/82 від 24.04.2018, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» (сторона 1) і ОСОБА_12 (сторона 2) щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . За додатковим договором ОСОБА_12 (сторона 2) передав ОСОБА_1 (стороні 3) свої права та обов`язки по вказаному попередньому договору з попередньою компенсацією вартості квартири стороні 2 від сторони 3 в розмірі відповідно до п.п.1.1.3 п.1 попереднього договору (вартість квартири 399 000,00 грн.), а сторона 1 зобов`язалася укласти основний договір купівлі-продажу квартири зі стороною 3 ( ОСОБА_1 ) на умовах та у спосіб, передбачений попереднім договором./а.с.43-44/

Також у матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири від 09.08.2016, за яким ОСОБА_1 продав належну йому квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за 698 270,00 грн./а.с.46/

З огляду на викладені обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що спірна квартира була придбана хоча і під час перебування з відповідачкою у шлюбі, однак за його особисті кошти, які він виручив від продажу своєї особистої квартири.

Доказів іншого походження коштів, витрачених на придбання спірної квартири, відповідач не надала. Її доводи щодо спільності коштів, витрачених на придбання спірного житла з посилання на наявність у неї стабільного заробітку, кредитних зобов`язань за договором від 20.06.2017 на суму 48 000,00 грн. не заслуговують на увагу, оскільки вказані кредитні кошти нею одержані до шлюбу та не співмірні у будь-якій частці до вартості спірного об`єкту нерухомості, як і відсутні докази наявного у неї доходу чи власних збережень на час придбання квартири.

Отже, для визначенні статусу спірної квартири як спільної сумісної власності, за виключенням часу її придбання під час зареєстрованого шлюбу, не доведено іншого необхідного критерію спільні кошти, за які таке майно придбано. Натомість позивач, спростовуючи презумпцію спільної сумісної власності, належними і допустимими доказами (попереднім договором, договором купівлі-продажу) довів, що джерелом набуття права власності стали його особисті кошти, виручені від продажу до шлюбу особистої квартири. Короткий термін перебування сторін у шлюбі до придбання квартири та відсутність доказів відповідного доходу сім`ї сторін у цей період не дає підстав вважати, що джерелом набуття спірного об`єкту були інші кошти, зокрема, спільні кошти подружжя або їх спільна праця. Докази наявності у відповідачки коштів, зокрема, частини грошей, наданих їй батьками, як вона стверджує, у матеріалах справи також відсутні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду про відмову в позові в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру є помилковим, не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на доказах та постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Судові витрати позивача: судовий збір 3 996,00грн./а.с.36/, правова допомога 5 000,00 грн./а.с.13,14,16/. Враховуючи, що ціна позову становила 549 500,00 грн. (399 600,00 грн. вартість квартири, 150 000,00 грн. позики), а позов задоволено на суму 399 600,00 грн. (72,7%), тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог, підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача 6 540,00грн. (8 996,00 грн. х 72,7 %).

Керуючись ст.ст.367,368,376 ч.1 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14 грудня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права особистої власності на квартиру скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 540,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05.12.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.І. Обідіна