Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3095/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 68 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О.

у цивільній справі №278/3095/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила розірвати шлюб між сторонами та визнати спільним сумісним майном автомобіль марки "ТОЙОТА", а автомобіль марки "ЛЕКСУС"- визнати її особистою приватною власністю. Дане майно придбано за час зареєстрованого шлюбу сторін. В обґрунтування поданого позову зазначала, що за час зареєстрованого шлюбу сторони набули у власність два зазначені об`єкти рухомого майна. Проте, другий транспортний засіб позивачем придбано за особисті кошти. Перший автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 липня 2022 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м.Борисів, Білорусі та громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою м. Легніца, Польща, зареєстрований 29 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1240.

Визнано автомобіль марки «TOYOTA C-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 », спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Припинено спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на автомобіль марки «TOYOTA C-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 ». Виділено кожному по 1/2 його частини та залишено дане майно в спільному користуванні.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду від 20 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову в частині визнання автомобіля марки "ЛЕКСУС 250", 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_3 особистою приватною власністю Коротких-Булавіної Валентини Юріївни.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати в частині визнання автомобіля марки «TOYOTA C-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 », спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції залишив поза увагою, що автомобіль марки «TOYOTA C-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 » придбаний ОСОБА_1 в Словацькій Республіці шляхом укладення кредитного договору від 22.04.2020 року. Крім того звертає увагу на те, що твердження позивачки з приводу надання нею грошових коштів ОСОБА_1 для внесення авансового платежу жодними доказами не підтверджується, оскільки свідки зі сторони позивача, спростували приїзд ОСОБА_1 в Україну у 2020 році.

Зазначає, що з 2019 року ОСОБА_1 здійснив 67 грошових переказів позивачці, що підтверджується квитанціями про переказ грошових коштів. Тобто, даний факт підтверджує, що ОСОБА_1 не потребував коштів для внесення авансового платежу, та не міг їх брати у позивача, а навпаки перераховував грошові кошти останній.

Також апелянт категорично не погоджуються з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено набуття права особистої приватної власності на автомобіль «TOYOTA C-HR» за час шлюбу. Так, суд першої інстанції належним чином не дослідив фактичне припинення шлюбу між колишнім подружжям у 2018 році, що довів в суді відповідач, та не спростувала позивач, а лише зазначила про припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_1 в 2019 році.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на певний ряд протиріч показів позивача та її свідків, не дослідив належним чином докази, надані відповідачем, щодо припинення фактичних шлюбних відносин з позивачкою з 2018 року та придбання автомобіля марки «TOYOTA C-HR» за власні кошти.

Рішення суду в частині вимог про розірвання шлюбу та додаткове рішення не оскаржуються. Тому їх законність апеляційним судом не перевіряється.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2012 року між сторонами, як громадянами України, укладено шлюб.

Середня ринкова вартість автомобіля марки "ТОЙОТА" 2020 року випуску становить 709 220 гривень.

22 квітня 2020 року в Словацькій Республіці ОСОБА_1 уклав кредитний договір на придбання автомобіля марки "ТОЙОТА". Того ж числа автомобіль виданий власникові. 35% вартості автомобіля сплачено покупцем, що складає 7 556,50 євро, а решта 14 033,50 євро - кредитні кошти. Кредит надавався строком на 60 місяців.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання автомобіля марки «TOYOTA C-HR» білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 », спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважав, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.

Так, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя»

Разом з тим, згідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини », передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності.

Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року.

Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід`ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом.

Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп..23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що в цьому ж провадженні вирішувалися вимоги позивачки і про розірвання шлюбу з відповідачем. В обгрунтування вимог в цій частині позивач зазначала, що протягом 2019-2021 років вони не проживають як подружжя, відповідач майже постійно знаходиться за межами України та приїздить рідко, у зв`язку з чим вони фактично проживають окремо (т.1 а.с.3).

Як зазначалося вище спірний транспортний засіб придбаний у квітні 2020 року за межами України за кредитні кошти.

Тобто, набуття автомобіля мало місце в період фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям.

Позивачкою не надано доказів про погодження укладення кредитного договору в інтересах сім`ї, а отже, і набуття з цією транспортного засобу.

Крім того, заявляючи вимоги про визнання автомобіля спільним майном подружжя, позивачкою в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК не надано доказів про внесення нею коштів на перший грошовий внесок за нього та про погашення кредиту в майбутньому.

Разом з тим, заперечуючи вимоги позивачки в цій частині, відповідач надав докази на підтвердження придбання спірного транспортного засобу в період фактичного припинення шлюбних стосунків та за особисті кошти.

При цьому відповідачу не потрібно було заявляти зустрічні вимоги про визнання автомобіля особистим майном.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині вимог.

Тому відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 липня 2022 року в частині визнання автомобіля марки «TOYOTA C-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 », спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення. Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля марки «TOYOTA C-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номер « НОМЕР_2 », спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 19.12.2022 року.