ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м.Суми

Справа №591/5928/19

Номер провадження 22-ц/816/1123/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коболєва Анна Михайлівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс`на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20вересня 2022 року, в складі судді Сидоренко А.П., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 30вересня 2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у вересні 2019 року, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни від 09.12.2015 року № 26923338 про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідний запис внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 12452135. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір від 02.07.2008 року № 1804/0708/45-015, відповідно до якого ним було отримано грошові кошти в сумі 48 000 доларів США. Строк повернення кредиту до 02.07.2038 року. В забезпечення взятих на себе зобов`язань між ним та відповідачем було укладено договір Іпотеки від 02.07.2008 року № 1804/0708/45-015-Z-1, відповідно до якого, ним було передано в іпотеку банку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі договору факторингу від 28.11.2012 року № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами банк відступив належне йому право вимоги за укладеними з позивачем кредитним та іпотечним договорами відповідачу. У серпні він дізнався, що відповідач є власником квартири, що є предметом іпотеки і у випадку неповернення кредитної заборгованості відповідач вживатиме заходів по відчуженню вказаної квартири. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяженьвід 09.12.2015 № 26923338, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коболєвою А.М. право власності на належну йому квартиру було зареєстровано за відповідачем шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за відповідачем на підставі Договору іпотеки, без вчинення будь яких нотаріальних дій, що є порушенням законодавства. Вказує, що приватним нотаріусом було вчинено нотаріальні дії поза межами адміністративно територіальної одиниці, на яку поширюються її повноваження. Крім того, позивач не вчинив жодних дій щодо перерахунку різниці між фактичним розміром заборгованості та вартістю квартири на рахунок іпотекодавця. Зазначає, що передача права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який з ним не укладався.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни від 09 грудня 2015 року №26923338 про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідний запис внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №12452135.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1152 грн. 60 коп.

Ухвалюючи оскаржуванерішення, суд першої інстанції виходив з того, що у приватного нотаріуса відсутні повноваження на прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном. Крім того, нотаріус не може бути відповідачем в суді оскільки предметом позову є спір про право, а нотаріус у даних правовідносинах виступає публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів які мають юридичне значення та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Крім того, суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про оскаржуване рішення він дізнався лише у вересні 2019 року з інформації з державного реєстру і вказаних обставин відповідачем спростовано не було.

Не погоджуючись із вказанимрішенням,товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуванерішення судупершої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалитинове, яким в задоволенніпозову відмовити а повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, хоча ним була зроблена про це відповідна заява. Зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказує, що сторони дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. В зв`язку з невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки. Нотаріус приймаючи оскаржуване рішення діяв як суб`єкт владних повноважень. Крім того, позивачем обрано не належний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки належним способом захисту прав є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Від відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коболєвої Анни Михайлівни відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коболєвої Анни Михайлівни сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України в не оскарженій частині не переглядається.

Сторони до суду не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені за зареєстрованим місце постійного проживання.Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у листі до суду просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1804/0708/45-015, згідно якого банк надав позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 48 000 доларів США, а позивач зобов`язався повернути його до 02 липня 2038 року (т.1, а.с.15-22).

02 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» в забезпечення виконання зобов`язань по погашенню заборгованості за вказаним кредитним договором, укладено іпотечний договір №1804/0708/45-015-Z-1, відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . До цього договору іпотеки внесені зміни згідно договору про внесення змін та доповнень №1 від 21.02.2011.

За п.11 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у т.ч., якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та чим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

Відповідно до п.12 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:-за рішенням суду,- у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

Пункт 12.3 іпотечного договору передбачає, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягові 60 (шестидесяти) робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки (т. 1 а.с.23-27).

02 липня 2008 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого позивач набув право власності на зазначену нерухомість (т. 1 а.с.28-29). Вказана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру правочину (т. 1 а.с.30).

Згідно договору про внесення змін та доповнень № 1 від 21 лютого 2011 року до договору іпотеки № 1804/0708/45-015- Z-1 від 02 липня 2008 року, сторони дійшли згоди, зокрема, викласти пункт 12.3 договору іпотеки в наступній редакції:

«12.3. Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним в п.п. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору:

12.3.1. Сторони домовились, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання». (т. 1 а.с.224).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15 та договір про відступлення прав за іпотечними договорами відповідно до положень яких, банк відступив свої права вимоги за укладеними з позивачем кредитним та іпотечним договорами товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (т. 1 а.с.161-175, 176).

З додатку №1 до договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року вбачається, що до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» також перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 1804/0708/45-015 від 02 липня 2008 року (т. 1 а.с.177).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 вересня 2019 року № 181044716, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія і номер: 5796, виданий 02 липня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Арєшина О.М.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26923338 від 09 грудня 2015 року приватного нотаріусу Кобелєвої А.М., Київський міський нотаріальний округ (т. 1 а.с. 33-35).

З постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 15 жовтня 2018 року вбачається, що на підставі виконавчого листа №1805/6559/2012, виданого 11 вересня 2014 року про стягнення заборгованості в солідарному порядку в розмірі 409183, 88 грн. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк», звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 (т.1, а.с.36-37).

З повідомлення Київського державного нотаріального архіву від 24 січня 2022 року №239 вбачається, що відповідно до протоколу № 88 засідання експертної комісії Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 20 листопада 2019 року, було погоджено Акт №1 про вилучення до знищення (документів), не внесених до Національного архівного фонду приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. Серед справ внесених в акт є 141 том «Документи (запити, вимоги, заяви, витяги, інформаційні довідки тощо) щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та надання інформації за даними Державного реєстру прав на нерухоме майно» за період з 05 січня по 30 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 237).

Відповідно до ст. 572 ЦПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин),в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦПК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦПК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Згідно з абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

За правилами встановленими ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім ведення реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна та видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону.

Згідно з частиною 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат в Україні» (в редакції станом на 09.12.2015 року) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про нотаріат в Україні» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат в Україні» (в редакції станом на 09.12.2015 року) одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з абзацом 1-3 підпункту 5.1 пункту 5 Глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, нотаріус знімає заборону відчуження майна, зокрема, при одержанні повідомлення:кредитора про погашення позики;про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки);про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зняття заборони відчуження майна є нотаріальною дією. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 вересня 2019 року № 181044716 реєструючи право власності на спірну квартиру за відповідачем, приватним нотаріусом було знято заборону на її відчуження, згідно укладеного іпотечного договору від 02.07.2008 року. Тобто, здійснюючи нотаріальну дію у вигляді зняття заборони на відчуження нерухомого майна приватний нотаріус правомірно здійснив державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно, інші речові права відповідно до закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним, однак саме суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 рокуу справі «Марченко М.В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині скасування рішення державного реєстратора яким в даному випадку є приватний нотаріус, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що задоволення зазначеної позовної вимоги суперечить імперативній вимозі закону, зокрема, пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої, право власності підлягає державній реєстрації, а виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно, оскільки скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора не призведе до автоматичної зміни власника спірного нерухомого майна в Державному реєстрі прав на позивача. Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі №

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Згідно з п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в діючій редакції, однією з підстав для державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 , від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц .

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2022 року по справі № 488/5027/14-ц., від 13.07.2022 року по справі № 199/8324/19.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не був заявлений позов про витребування його нерухомого майна з чужого володіння, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому колегія суддів звертає також увагу на те, що з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який ним не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону України «Про іпотеку». Натомість позивач у своєму позові заявляє, що його права порушено саме рішенням про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за фінансовою компанією та внесенням записів за останньою про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.

З урахуванням наявності невиконаного основного зобов`язання, дія чинного договору іпотеки і викладеного в ньому застереження « що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання», умови якого позивачем не оспорюються, колегія суддів вважає, що проведеною нотаріусом реєстрацією права власності на предмет іпотеки на підставі застереження у договорі іпотеки, права позивача не порушено, оскільки на час проведення такої реєстрації іпотека не була припинена, іпотечний договір в силу ст.207 ЦК України був дійсним, а заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права власності позивача на іпотечну квартиру, якого він був позбавлений в рахунок погашення його кредитних зобов`язань, в забезпечення виконання яких і був з ним укладено іпотечний договір.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вказаних позовних вимогі та не відповідність вимогам частинам 1-3 ст. 263 ЦПК України оскарженого рішення.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи вищевикладене, через те, що апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, на користь товариства підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи в сумі 1152 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 вересня 2022 року в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи в сумі 1152 грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко