Справа № 456/1880/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/2713/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Копняк С.М., Цяцяка Р.П.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року у складі судді Шрамка Р.Т. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., Моршинської міської ради про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації,-

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що 24 червня 1997 року ОСОБА_3 виданий державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0663 га по АДРЕСА_1 . В цю площу увійшов і заїзд загального користування 0,0175 га.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.02.2006 частково задоволений позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , визнано частково недійсними рішення виконкому Моршинської селищної ради від 15 серпня 1996 року № 95/3 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність проїзду загального користування до будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 та державний акт на право приватної власності на землю. Одночасно цим рішення зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні цим проїздом загального користування.

В подальшому, рішенням сесії Моршинської міської ради від 29 серпня 2009 року № 1099 затверджено зміни до плану забудови кварталу АДРЕСА_4 в частині відображення фактичного заїзду до будинку по АДРЕСА_3 та вилучення із земель загального користування заїзду по цій вулиці площею 0,0175 га, з передачею цієї площі до земель запасу Моршинської міської ради.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 , і постановою Стрийського міськрайонного суду від 08 серпня 2011 року в позові ОСОБА_1 до Моршинської міської ради про визнання протиправним та скасування цього рішення відмовлено. Натомість, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року постанова Стрийського міськрайонного суду від 08 серпня 2011 року скасована та прийнята нова постанова, якою визнано протиправним та скасовано рішення Моршинської міської ради від 29 вересня 2009 року № 1099.

У 2014 році ОСОБА_3 знову перекрив проїзд та прохід по цьому заїзду, що було підставою звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні цим заїздом. Ця справа розглядається у Стрийському міськрайонному суді.

Позивачу стало відомо, що 02 липня 2014 року приватний нотаріус Чернилевська М.М. посвідчила договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У площу подарованої земельної ділянки увійшов і проїзд загального користування.

Враховуючи, що Моршинська міська рада в останні роки не приймала рішення про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , позивач вважає, що при укладенні договору дарування земельної ділянки незаконно використаний частково скасований рішенням Стрийського міськрайонного суду від 24 лютого 2010 року державний акт. Відповідачі при укладенні договору дарування приховали факт незаконності державного акту в частині передачі у власність проїзду загального користування площею 0,0175 га.

Фактично проїзд загального користуванні площею 0,0175 га, який знаходиться у комунальній власності, незаконно подарований ОСОБА_3 своєму синові ОСОБА_4 .

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0626 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0121 для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений між дарувальником ОСОБА_3 та обдаровуваним ОСОБА_4 , посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Стрийського нотаріального округу Чернилевською М. М. за реєстраційним 2966, визнати недійсною та скасувати проведену приватним нотаріусом Чернилевською М.М. 02 липня 2014 року державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0626 га. по АДРЕСА_5 з кадастровим номером :01:002:0121 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на власника ОСОБА_4 з індексним номером 14159379 від 02 липня 2014 року, стягнути солідарно з відповідачів судові витрати

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0626 га по АДРЕСА_5 , укладений 02 липня 2014 року дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., зареєстрований в реєстрі за №1466.

Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію, проведену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. 02 липня 2014 року державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0626 га по АДРЕСА_5 , кадастровий номер :01:002:0121, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на власника ОСОБА_4 з індексним номером 14159379 від 02 липня 2014 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року задволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року скасовано.

Постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М. М., Моршинської міської ради, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1152, 60 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2022 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Львівського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року скасовано, справу № 456/1880/16-ц направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертають увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що запропонований позивачем спосіб захисту його права, шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, стороною якого він не був, є неефективний. За обставин цієї справи реституція, яка проведена в судовому порядку, не призведе до відновлення прав позивача, які на його думку є порушеними і за захистом яких він звернувся до суду .

Зазначають, що звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилався на положення ст. 228 ЦК України, вважаючи що спірний правочин є таким, що порушує публічний порядок, а тому є нікчемним.

Проте, суд не врахував, що укладений між фізичними особами договір дарування не є правочином, який порушує публічний порядок.

Обґрунтовуючи підставу недійсності спірного правочину, позивач посилався на рішення Стрийського міськрайонного суду від 24.02.2006, яким визнано частково недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_3 в частині передачі останньому у приватну власність проїзду загального користування до будинку володінь 9.9а, АДРЕСА_2 .

При цьому, позовних вимог про визнання недійсним чи встановлення нікчемності та застосування наслідків нікчемності щодо спірного договору, в частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки загального користування до будинку володінь 9.9а, АДРЕСА_2 , позивач не заявляв.

Вказує, що суд не проаналізував, що рішенням суду державний акт у цілому недійсним не визнавався, а тому не уточнив на якій підставі позивач просить суд визнати недійсним договір дарування в частині, яка не стосується проїзду загального користування та яка частина земельної ділянки має відношення до проїзду загального користування.

Просять рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Чернилевська М.М.та представник третьої особи Моршинської міської ради, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу представника відповідачів ОСОБА_6 та офіційну електронну адресу третіх осіб, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції врахував, що матеріалами справи доведений факт, що відповідач ОСОБА_4 набув право власності на нерухоме майно, а саме, земельну ділянку на підставі скасованого рішенням суду державного акту, який не є чинним, тож ОСОБА_3 не мав права відчужувати неналежне йому у встановленому чинним законодавством порядку майно.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради від15 серпня 1996 року за №95/3, передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 663 кв.м., по АДРЕСА_2 , для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. На підставі даного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю.

В подальшому, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.02.2006 визнано частково недійсним рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 15.08.1196, за №95/3 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність проїзду загального користування до будинковолодінь 9,9а, АДРЕСА_2 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_3 , на підставі рішення Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 15.08.1996, за №95/3 в частині передачі останньому у приватну власність проїзду загального користування до будинковолодінь 9,9а, АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_3 , усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування до будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Оспорюваним договором дарування земельної ділянки від 02.07.2014, зареєстрованим в реєстрі за №1466, ОСОБА_3 подарував і передав у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0626га. кадастровий номер :01:002:0121, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із листом приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., від 04.05.2017р., №01-16/89, ОСОБА_3 для укладення і посвідчення договору дарування земельної ділянки представив нотаріусу документи, а саме: Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ-І №000463, виданий Моршинською селищною Радою народних депутатів 24.06.1997 року, Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-014, дата формування 01.07.2014 року, виданий Управлінням Держземагенства у Стрийеькому районі Львівської області, Витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №01-16/4-1998, виданий 12.06.2014 року Управлінням Держземагенства у Стрийському районі Львівської області.

На підставі поданих документів нотаріус посвідчила договір дарування земельної ділянки площею 0,0626га, кадастровий номер: :01:002:0121, розташованої у АДРЕСА_2 . Вказана земельна ділянка зареєстрована Управлінням Держземагенства у Стрийському районі Львівської області 01.07.2014 року. У витягу з Державного земельного кадастру, номер витягу НВ-014, дата формування 01.07.2014 року, виданому Управлінням Держземагенства у Стрийському районі Львівської області, вказано, що відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки позивач ОСОБА_5 покликався на те, що 24 червня 1997 року ОСОБА_3 виданий державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0663 га по АДРЕСА_1 , в цю площу увійшов і заїзд загального користування 0,0175 га, однак рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.02.2006 визнано недійсними рішення виконкому Моршинської селищної ради від 15 серпня 1996 року № 95/3 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність проїзду загального користування до будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 та державний акт на право приватної власності на землю, одночасно цим рішення зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні цим проїздом загального користування. Однак, 02 липня 2014 року між відповідачами укладено оспорюваний договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_5 , у площу подарованої земельної ділянки увійшов і проїзд загального користування.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Зокрема, вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16, а також у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

В свою чергу, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Судом встановлено, що позивач є заінтересованою особою у справі і домагається відновлення порушеного права укладеним договором дарування, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спору, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.02.2006, яким визнано недійсним рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 15.08.1196, за №95/3 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність проїзду загального користування до будинковолодінь 9,9а, АДРЕСА_2 та державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 , на підставі цього рішення Моршинської селищної ради, а також яким зобов`язано ОСОБА_3 , усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування до будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Відтак доводи апелянтів про те, що позивач не має права на оскарження оспорюваного договору дарування, а також, що запропонований позивачем спосіб захисту його права, шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, стороною якого він не був, є неефективний, не призведе до відновлення прав позивача, з огляду на наведені вище обставини, є безпідставними.

Відповідно до п. «г» та п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Зокрема, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

При цьому, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (п. а ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Враховуючи наведене, для висновку про можливість передачі землі у приватну власність необхідно фактично з`ясувати наявність у складі такої земельної ділянки проходу або проїзду, яка має статус землі загального користування.

У цьому контексті не може залишитися поза увагою суду те, що ще рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.02.2006 визнано частково недійсним рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 15.08.1196, за №95/3 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність проїзду загального користування до будинковолодінь 9,9а, АДРЕСА_2 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_3 , на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування.

В свою чергу, рішенням сесії Моршинської міської ради від 29.08.2009 року № 1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу АДРЕСА_4 » вилучено із земель загального користування заїзд до будинку по АДРЕСА_3 площею 0,0175 га з передачею цієї площі до земель запасу Моршинської міської ради.

Таке рішення в судовому порядку оскаржив ОСОБА_5 , і постановою Стрийського міськрайонного суду від 08.08.2011 у позові ОСОБА_5 до Моршинської міської ради про визнання протиправним та скасування цього рішення відмовлено. Однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014 у справі № 123061/11/9104 постанова Стрийського міськрайонного суду від 18.08.2011 скасована та ухвалена нова постанова, якою визнано протиправною та скасовано рішення Моршинської міської ради від 29.09.2009 року №1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу АДРЕСА_4 ».

За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Так, у межах справи № 123061/11/9104 апеляційний судом встановлено, що відповідно до містобудівної документації плану забудови кварталу № 19 вилучена земельна ділянка є частиною вулиці Скорубської, при цьому вилучення із земель загального користування цієї земельної ділянки та передача її до земель запасу Моршинської міської ради проведено без розробки проекту землеустрою, таким чином, суд прийшов висновку, що Моршинською міською радою оскаржуване рішення від 29.09.2009 року № 1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу АДРЕСА_4 » прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.

Відтак, враховуючи доведеність обставин щодо незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_3 проїзду загального користування до будинковолодінь 9,9а, АДРЕСА_2 , а також скасування державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 , тобто встановлену незаконність такого юридичного факту, суд першої інстанції підставно визнав недійсним договір дарування спірної земельної ділянки від 02.07.2014 у зв`язку з неможливістю ОСОБА_3 розпоряджатися відповідним об`єктом цивільних прав.

Положенням ч. 2 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із абз. 3 ч. 3 ст. 26 цього закону ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постановах Верховного Суду, наприклад, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц, вже висловлено позицію щодо правильного застосування абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_5 звернувся, у тому числі, із вимогою про скасування проведену приватним нотаріусом Чернилевською М.М. 02 липня 2014 року державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0626 га. по АДРЕСА_5 з кадастровим номером :01:002:0121 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на обдарованого ОСОБА_4 ,тому задоволення такої вимоги необхідне для повного та ефективного відновлення прав позивача.

Що стосується доводів апелянтів про те, що звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилався на положення ст. 228 ЦК України, вважаючи що спірний правочин є таким, що порушує публічний порядок, а тому є нікчемним, проте, суд не врахував, що укладений між фізичними особами договір дарування не є правочином, який порушує публічний порядок, колегія суддів звертає увагу на таке.

Надаючи роз`яснення про перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо).

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Разом з тим, укладення договору з порушенням публічного порядку не потребує визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки такий правочин є нікчемним в силу вимог закону.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На переконання колегії суддів, підстави для кваліфікації умов оспорюваного договору дарування, як нікчемного згідно частин першої та другої статті 228 ЦК України відсутні, відтак прийшовши висновку про визнання недійсним оспорюваного договору дарування з підстав неможливістю ОСОБА_3 розпоряджатися відповідним об`єктом цивільних прав, суд першої інстанції безпідставно в мотивувальній частині оскаржуваного рішення покликався на ст.228 ЦК України, як підставу для задоволення позовних вимог, що в свою чергу тягне за собою зміну оскаржуваного рішення шляхом виключення із мотивувальної частини покликання на ст. 228 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення покликання суду на ст. 228 ЦК України як підставу для задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 грудня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

Р.П. Цяцяк