Провадження № 22-ц/812/664/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 472/48/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката судового наказу

у цивільній справі за заявою

ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2 адвоката Венделя Олега Михайловича

на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалену 6 травня 2022 року суддею Чаричанським П.О. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 6 травня 2022 року),

У С Т А Н О В И В:

Судовим наказом судді Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2020 року за заявою ОСОБА_1 на її користь з ОСОБА_2 стягнуто на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно по 889,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16 січня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

4 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій зазначала, що судовий наказ від 23 січня 2020 року було направлено судом на адресу, де вона на той час не проживала, а ОСОБА_2 , отримавши цей документ, знищив його. Посилаючись на втрату виконавчого документу, як перешкоду у його виконанні, ОСОБА_4 просила видати дублікат судового наказу.

Боржник ОСОБА_2 , діючи через представника, вимоги стягувача не визнав.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2022 року заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката судового наказу задоволено.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката судового наказу, суд першої інстанції виходив з необхідності забезпечення як найкращих інтересів дитини у праві на утримання від батьків. Оскільки оригінал виконавчого документа, яким є судовий наказ, відсутній у стягувача, на виконання не передавався, а строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не закінчився, суд дійшов висновку про наявність підстав для видачі дублікату судового наказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_5 , просив ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні заяви. Апелянт зазначав, що заявник не надав доказів, які би підтверджували втрату оригіналу судового наказу, а також відсутності його на виконанні, що унеможливлює видачу дублікату.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція).

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України").

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом "Про виконавче провадження" (далі Закон).

Статтею 1 Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 160 та частини 3 статті 431 ЦК та пункту 1-1 частини 1 статті 3 Закону судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом

Згідно з підпунктом 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини 3 статті 12 Закону виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат». При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.

Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 9 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06, провадження № 61-11034св19.

Судом встановлено, що 23 січня 2020 року Веселинівським районним судом Миколаївської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 889,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 16 січня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Строк пред`явлення судового наказу до виконання в частині стягнення аліментів - до 21 грудня 2033 року (а.с.15).

23 січня 2020 року на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) було направлено судовий наказ (а.с.16).

За зворотнім повідомленням рекомендована кореспонденція була вручена адресату 3 лютого 2020 року. Проте підпис від імені ОСОБА_1 у зворотньому повідомленні має суттєві відмінності з дійсним підписом ОСОБА_1 (а.с.7, 20).

Заявник ОСОБА_1 у заяві наголошувала, що оригінал судового наказу, який фактично отримав та знищив ОСОБА_2 , вона особисто не отримувала.

ОСОБА_2 не заперечує факт отримання та знищення ним, але копії судового наказу, який був адресований йому як боржнику.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції виходив з того, що строк пред`явлення судового наказу, як виконавчого документу, до примусового виконання не сплинув, а тому посилання заявника на втрату цього документу є достатньою підставою для видачі дублікату судового наказу відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК.

При цьому апеляційний суд не може вважати переконливими посилання апелянта на те, що заявник не довела належними та достатніми доказами факт втрати нею судового наказу від 23 січня 2020 року.

Як зазначалось вище, сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача свідчить про те, що його було втрачено, а матеріали справи не спростовують посилання стягувача на необхідність видачі дублікату виконавчого документу.

Не може бути достатньою підставою для скасування судового рішення і ненадання заявником документального підтвердження відсутності судового наказу в органах виконавчої служби, що зазначено в апеляційній скарзі. Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 водночас не спростовує той факт, що це судове рішення не виконувалось і аліменти він не сплачував.

Заперечуючи наявність підстав для видачі дублікату виконавчого документу, ОСОБА_2 не надав доказів того, що судовий наказ від 23 січня 2020 року дійсно перебуває на виконанні, не втрачений, а тому відсутні підстави для застосування механізму щодо видачі його дублікату.

При цьому судове рішення про стягнення аліментів за загальним правилом не може вважатись виконаним, за винятком припинення права на аліменти або зміни порядку виплати (статті 181, 190 СК) протягом всього періоду, на який присуджені ці платежі, тобто до досягнення сином повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Апеляційний суд також враховує, що видача дублікату судового наказу про стягнення аліментів без зайвого формалізму буде сприяти забезпеченню найкращих інтересів дитини у праві на утримання батьків.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм сімейного та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду та відмови ОСОБА_1 у видачі дублікату судового наказу.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Венделя Олега Михайловича залишити без задоволення.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 23 червня 2022 року