Справа № 454/4470/21 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/811/987/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Великомостівська» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди завданої професійним захворюванням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 березня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) грн відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржило ДП «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Великомостівська».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Сокальського районного суду у Львівській області від 28 березня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважають рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважають позивні вимоги ОСОБА_1 незаконними, необґрунтованими, та такими, що не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що вини шахти в тому, що ОСОБА_1 отримав профзахворювання немає, так як зі сторони власника не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які б спричинили профзахворювання. При влаштуванні на роботу позивача ознайомлено з правилами внутрішнього розпорядку, умовами праці на шахті, наявністю на робочому місці небезпечних шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров`я та права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах ознайомлений і згідний. Вважають, що судом першої інстанції не досліджено ті обставини, що у зв`язку з такими умовами праці, позивач отримував заробітну плату у підвищеному розмірі, додаткову відпустку, мав право на пенсію на пільгових умовах за віком, а також на ряд соціальних послуг та виплат передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Наголошують, що в даному випадку позивачем не надано жодних доказів, які б могли підтвердити факт завдання моральної шкоди, а документи на які посилається позивач - довідки МСЕК та акт розслідування професійного захворювання є документами, що підтверджують настання професійного захворювання і встановлення в зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Стверджують, що визначаючи розмір грошового відшкодування, суд мав би врахувати те, що на момент працевлаштування позивач ОСОБА_1 чітко усвідомлював несприятливі та шкідливі умови праці, однак не звільнявся та продовжував працювати, а також те, що відшкодування моральної шкоди не може бути позивачу джерелом збагачення. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації) Сокальським районним судом мало б бути враховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан здоров`я позивача останньому встановлено 50% втрати працездатності в строк до 12.07.2023 року і III групу інвалідності «робоча група», що дозволяє людині працювати. Судом не досліджено те, що факт спричинення позивачеві моральної шкоди має бути підтверджено медичними висновками, а розмір компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинен виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також зазначають, що рішення винесене без участі представника відповідача. Вказує, що неодноразово викликав в судове засідання представники відповідача, однак рішення прийняв за його відсутності.

Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 76-81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, 23 ЦК України, 9 ЗУ Про охорону праці, 237-1 КЗпП України та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що як вбачається з трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 , він перебував у трудових відносинах із ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», працював гірником підземним. Згідно наказу №108-к від 25.05.2021 позивач звільнений у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП. Згідно довідки серії 12ААБ №065416 від 16.07.2021 виданої Міжрегіональною профпаталогічною МСЕК позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності. Дата чергового перегляду 12.07.2023. Відповідно до довідки серії 12ААА №094943 від 16.07.2021 виданої Міжрегіональною профпаталогічною МСЕК втрата професійної працездатності ОСОБА_1 становить 50%. Дата чергового перегляду 12.07.2023. У зв`язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок історій хвороби. Суд при ухваленні рішення виходив з того, що із дослідженого акта розслідування хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 від 16.06.2021р. встановлено, що у такому міститься висновок про шкідливі умови праці, недосконалості систем пилеподавлення (зрошення), використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму, невикористання засобів індивідуального захисту. Таким чином, суд покладає обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу ОСОБА_1 на відповідача Державне підприємство «Львіввугілля», яка спричинена ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 60000 грн, суд задовольняє частково у сумі 30000 грн.

Колегія суддів вважає, що вцілому такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

22.11.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ДП «Львіввугілля» у якому просив:

- стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь 60000грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

У позовній заяві вказав, що працював в підземних умовах з повним робочим днем на ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля». Згідно наказу №108-к від 25.05.2021р. позивач звільнений у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребу у наданні медичної та соціальної допомоги від 16.07.2021р. 12 ААА 094943, позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності. Згідно довідки МСЕК 12 ААВ №065416 від 16.07.2021р. позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи у зв`язку з професійним захворюванням. Через отримане професійне захворювання позивач втратив здоров`я, змушений проходити санаторно-курортне лікування, звертатися за медичною допомогою. Зазначає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються в тому, що через значне погіршення стану здоров`я він втратив працездатність 50% та став інвалідом ІІІ групи.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 Конституції України Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Крім цього, із Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв`язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання або трудового каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 р. передбачено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), який вірно взято до уваги судом першої інстанції, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім цього, у роз`ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», працював гірником підземним.

Згідно наказу №108-к від 25.05.2021р. позивач звільнений у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП.

Згідно довідки серії 12ААБ №065416 від 16.07.2021р. виданої Міжрегіональною профпаталогічною МСЕК позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності. Дата чергового перегляду 12.07.2023р.

Відповідно до довідки серії 12ААА №094943 від 16.07.2021р. виданої Міжрегіональною профпаталогічною МСЕК втрата професійної працездатності ОСОБА_1 становить 50%. Дата чергового перегляду 12.07.2023р.

У зв`язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок історій хвороби (а.с. 65-96).

Із дослідженого акта розслідування хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 від 16.06.2021р. встановлено, що у такому міститься висновок про шкідливі умови праці, недосконалості систем пилеподавлення (зрошення), використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму, невикористання засобів індивідуального захисту.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції вірно покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу ОСОБА_1 на відповідача Державне підприємство «Львіввугілля» працедавця позивача, яка спричинена ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди з відповідача, суд першої інстанції навів у рішенні відповідні мотиви, а саме вірно врахував характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості.

Що стосується посилань апелянта на постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі №464/3924/16-ц та від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 то колегія суддів не бере такі до уваги, оскільки такі стосуються інших правовідносин та не можуть бути преюдиційними у даній справі чи використовуватися як практика касаційного суду у аналогічних правовідносинах.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача, то з вказаного приводу слід вказати таке.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про місце, дату і час судового засідання.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зроблено висновок, що: «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. […] У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Як вбачається з матеріалів справи, у такій відсутні судові повістки про виклик представника ДП «Львіввугілля» в судове засідання, призначене на 28.03.2022 року.

Окрім цього, матеріали справи не містять жодних даних про повідомлення представника ДП «Львіввугілля» про розгляд справи 28.03.2022 року, хоча відповідач повідомлявся про розгляд справи, призначений на 12.01.2022 року, 17.02.2022 року, 15.03.2022 року, що підтверджується судовими повістками, долученими відповідачем до апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції порушено вимоги закону щодо належного повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду, відтак наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу в суді першої інстанції розглянуто за відсутності представника ДП «Львіввугілля», який належним чином не повідомлений про дату, час і місце розгляду справи й обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слідзадовольнити частково. Рішення ж Сокальського районного суду Львівської області від 28 березня 2022 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задоволити частково. А саме слід стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Великомостівська» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 березня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди завданої професійним захворюванням задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Львіввугілля», місце знаходження м.Сокаль, вул. Б.Хмельницького, 26, Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра