Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2091/21
Провадження № 2/553/309/2022
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28.11.2022м. Полтава
Ленінський районний суд м. Полтави в складі:
головуючої судді - Крючко Н.І.,
при секретарі - Компанійцю А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві проведено у спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , -
У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням припиненим, в якому просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що у АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляду справи у його відсутність, та відсутність позивача у справі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохав проводити слухання справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких обставин в разі якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засіданні без поважних причин або без повідомлення причини та відповідачем не було подано відзив, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи.
Судом встановлено, що позивачу позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 2252 від 17.12.2011 року, Витягу про державну реєстрацію права власності серія СБА №523609 від 05.01.2012.
У вказаному будинку зареєстровані крім позивача, відповідач, колишня дружина - ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову стороною позивача вказувалось про те, 15 травня 2020 року, відповідач виїхала з належного позивачу будинку і в ньому не проживає до цього часу.
Так, згідно Акту про не проживання особи від 19.07.2021 року, відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку АДРЕСА_1 та не несе витрат по утриманню вказаного майна.
Судом встановлено, що на даний час у даному будинку проживає позивач та донька ОСОБА_3 , які сплачують за комунальні послуги, в свою чергу відповідач не несе витрат по сплаті комунальних послуг та утриманні майна.
Відповідно до частини першої та другої ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 383 ЦПК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарською
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у томі числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховується причини її відсутності.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення ( висновок КЦС у справі № 209/2642/18).
Судом встановлено, що відповідач свідомо, за власним бажанням залишила своє місце проживання та реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .
ЄСПЛ висловив правову позиці відповідно до п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це . покладає на Україну в особі державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.1990 року у справі «Powell and Rayner v.the U.K»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.1986 року у справі «Gillow v.the U.K.»), такі на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus).
Власник нерухомого майна не можу бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном упродовж всього часу триванні відповідного правопорушення (Постанова ВП ВС у справі № 653/1096/16-ц від 04 липня 2018 року).
Таким чином, наведені вище обставини підтверджують той факт, що у будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 з 15 травня 2020 року не проживає у вказаному будинку, та при цьому не несе будь-яких витрат по оплаті комунальних послуг за проживання у даному житлі, тому за таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.
На підставі викладеного, керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 64, 107 Житлового кодексу України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд ,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що у АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиН. І. Крючко