КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/7133/20-ц Головуючий у 1-й інст. - Соколов О.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7645/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника правонаступників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними та витребування квартири.

Посилалась на те, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку зі скрутним матеріальним становищем вона мала намір здати належну їй квартиру в оренду або продати її. Для цього вона видала довіреність на представництво її інтересів близькій подрузі ОСОБА_8 , яка мала здійснити всі необхідні дії для здачі в оренду чи продажу її квартири.

Проте ОСОБА_8 , будучи її представником, діючи недобросовісно, 07 листопада 2019 року уклала від її імені договір іпотеки з ОСОБА_5 , за умовами якого належна їй квартира була передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_5 за договором позики, укладеним 05 листопада 2019 року. Наслідком укладення вказаного договору іпотеки стало обтяження нерухомого майна та в подальшому втрата ОСОБА_1 права власності на квартиру у зв`язку із стягненням заборгованості за вказаним вище договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

26 лютого 2021 року на підставі інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 .

У вересні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила просила:

- визнати недійсними договір іпотеки від 07 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недостопом Д. В., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір позики від 05 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на те, що ОСОБА_8 , будучи представником позивача, діючи недобросовісно, 07 листопада 2019 року уклала від її імені договір іпотеки з ОСОБА_5 , за умовами якого належна їй квартира була передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_5 за договором позики, укладеним 05 листопада 2019 року. Наслідком укладення вказаного договору іпотеки стало обтяження нерухомого майна та в подальшому втрата ОСОБА_1 права власності на квартиру у зв`язку із стягненням заборгованості за вказаним вище договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, посилається на те, що витребувана квартира вибула з володіння позивача не з волі позивача та всупереч нормам передбаченим ч.3 ст. 28 ЦК України та ч.1 ст. 35 ЗУ « Про іпотеку».

Вказана апеляційна скарга вже була предметом розгляду в апеляційному суді.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року клопотання ОСОБА_5 - задоволено.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року - закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року - скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

13 липня 2022 року ОСОБА_9 подано заяву про залучення у справі спадкоємців позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В судовому засіданні 20 вересня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_9 та залучено у якості правонаступників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В судовому засіданні 20 вересня 2022 року ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні 15 листопада 2022 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони та представники мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений Договір позики від 05.11.2019 року, відповідно до якого ОСОБА_5 позичив (передав у власність), ОСОБА_7 отримав грошові кошти в загальній сумі 4 954 000,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 6 договору позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, по поверненню суми позики, позичальник зобов`язується забезпечити укладення договору поруки між позикодавцем та ОСОБА_1 (поручитель), та договору іпотеки з передачею в іпотеку Позикодавцеві наступного нерухомого майна поручителя: квартири загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_2 та належить поручителю відповідно договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2018 року , посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Праведник Н. О.

Згідно п. 10 Договору позики, якщо позичальник ухиляється від виконання зобов`язань за договором позики, позикодавець вправі задовольнити свої вимоги шляхом накладення стягнення на об`єкт іпотеки на умовах, визначених законодавством України та укладеними договорами.

На виконання основного зобов`язання, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності посвідченої Хлік В. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06.11.2019 року зареєстрованим №1866, діяла ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки від 07.11.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В. та зареєстрований у реєстрі за №2965, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_5 нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 51,5 м 2, що розташована за адресою АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 відповідно договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Праведник Н. О.

Відповідно до п. 4.3.3 договору іпотеки, у разі невиконання умов основного зобов`язання іпотекодавець має право звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суму позики, пеню, штраф, інші платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису.

Підпунктом 5.1.1 п. 5.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі якщо на день, визначений договором позики, або додатковими угодами до нього, позичальник (іпотекодавець) не поверне іпотекодержателеві суму позики в повному обсязі чи не сплатить іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання.

Договір підписаний у присутності приватного нотаріуса Недоступа Д. В., особи сторін встановлено, їх дієздатність, повноваження представника, а також належність ОСОБА_1 квартири перевірено.

ОСОБА_7 порушено термін виконання зобов`язання за договором позики від 05.11.2019 року.

ОСОБА_5 надіслав вимогу про усунення порушення відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» на адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_1

27 квітня 2020 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого ОСОБА_5 став власником квартири загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2021 року, право власності на квартиру загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. 02.07.2020 року за ОСОБА_6 на підставі договору іпотеки від 29.05.2020 року укладеного з ОСОБА_5 .

Строк виконання основного зобов`язання 01.06.2020 року, розмір основного зобов`язання 4 954 000,00 грн, правочин в якому встановлено основне зобов`язання договір позики б/н від 01.11.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що договір позики від 05 листопада 2019 року, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відповідно до якого ОСОБА_5 позичив (передав у власність), ОСОБА_7 отримав грошові кошти в загальній сумі 4 954 000,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США має усі істотні умови договору та відповідає вищевказаним нормам законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що довіреність від 06.11.2019 року на підставі якої було вчинено Договір іпотеки, містить чітко визначені повноваження повіреного ( ОСОБА_8 ) вчиняти від імені ОСОБА_1 правочини, пов`язані з розпорядженням (продажем, передачею в іпотеку, обміном на інше майно, здачею в найм (оренду)), належної ОСОБА_1 квартири що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють.

Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто,в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

(Постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18).

Договір іпотеки укладено від імені ОСОБА_1 з її дозволу, що відображено в довіреності підписаній позивачем, яка розуміла наслідки таких дій.

Видаючи довіреність ОСОБА_1 в такий спосіб здійснила волевиявлення щодо розпорядження своїм майном, надавши довіреній особі таке право, що включало в себе право передачі майна в іпотеку.

Крім того довіреність недійсною не визнавалася, на час укладення договору іпотеки від 07.11.2019 року чинності не втратила.

В апеляційному суді представник позивачів підтвердив, що довіреність і на даний час не визнавалась недійсною.

У зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачем.

Таким чином, повірений діяв у межах наданих йому повноважень, без їх перевищення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 уклавши договір іпотеки від імені ОСОБА_1 , в такий спосіб реалізувала надане їй довіреністю право розпоряджатися належною довірительці квартирою.

Крім того, позивач вказував, що перехід права власності на належну їй квартиру до ОСОБА_5 відбувся без правових підстав, оскільки недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця є доведення до його відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Судом встановлено, що у січні 2020 року ОСОБА_1 отримала претензію позикодавця ОСОБА_5 від 21 січня 2020 року.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 будучи представником ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, 07 листопада 2019 року уклала від її імені договір іпотеки з ОСОБА_5 , за умовами якого належна їй квартира була передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_5 за договором позики, укладеним 05 листопада 2019 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не надано доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України.

Договір іпотеки укладено від імені ОСОБА_1 з її дозволу, що відображено в довіреності підписаній позивачем, тобто позивач розуміла наслідки таких дій.

Видаючи довіреність ОСОБА_1 в такий спосіб здійснила волевиявлення щодо розпорядження своїм майном, надавши довіреній особі таке право, що включало в себе право передачі майна в іпотеку.

Крім того, довіреність недійсною не визнавалася, на час укладення договору іпотеки від 07.11.2019 року чинності не втратила, на даний час дійсна, не оскаржена.

Доводи апеляційної скарги щодо зловмисної домовленості ОСОБА_8 та ОСОБА_5 під час укладення договору, внаслідок чого настали несприятливі для позивачанаслідки, колегія суддів не приймає до уваги оскільки вказане не підтверджується належними доказами.

Крім того, вироку суду у кримінальному провадженні за цим фактом чи інших процесуальних рішень на даний час не прийнято.

Твердження апеляційної скарги про те, що витребувана квартира вибула з володіння позивача не з волі позивача та всупереч нормам передбаченим ч.3 ст. 28 ЦК України та ч.1 ст. 35 ЗУ « Про іпотеку», колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони та представники мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Відповідно до ст. ст. 232, 238 ЦК України, не надано належних та допустимих доказів для визнання договорів позики та іпотеки недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника правонаступників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді