провадження № 22-ц/824/1470/2022
головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204,77 грн у зв`язку з невиконанням останнім умов договору на здійснення поставки обладнання для системи "Розумний будинок" та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову накладений арешт у межах суми позовних вимог на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_3 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3

27 грудня 2017 року на виконання ухвали відповідне обтяження внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 2 072 060,14 грн.

На момент виникнення спору між позивачем та ОСОБА_3 позивач розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_3 , а саме, машиномісця, яке є предметом оспорюваних договорів.

Однак, при підготовці заяви про примусове виконання рішення суду 9 серпня 2018 року позивачу стало відомо, що вжиті заходи забезпечення позову були зняті на підставі постанови Апеляційного суду міста Києва від 2 липня 2018 року у справі № 757/75106/17-ц.

Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі судових рішень жодних відомостей щодо розгляду питань в апеляційній інстанції, пов`язаних з зазначеною справою, не було.

Апеляційний суд надав відповідь на запит, згідно з якою станом на момент проведення перевірки цивільна справа № 757/75106/17-ц до Апеляційного суду міста Києва не надходила, а відтак, будь-які рішення у зазначеній справі апеляційним судом не ухвалювалися.

Навіть враховуючи той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вказане не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Про наявність обмеження ОСОБА_3 було відомо, оскільки він є відповідачем у справі № 757/75106/17-ц, його представники брали участь у справі та ознайомлювались з її матеріалами. У день вчинення договору дарування машиномісця фактично за декілька годин до укладення такого договору було знято обмеження щодо такого машиномісця.

Отже, ухвала суду про забезпечення позову чинна і ніким не скасована, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 на розпорядження майном, є також чинними.

Не дивлячись на це, 9 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування машиномісця, за умовами якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 машиномісце, площею 16,3 кв.м, яке розташоване по АДРЕСА_1 .

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 серпня 2018 року ОСОБА_4 продала машиномісце ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_5 .

Вищевказані договори укладені всупереч положенням чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними в силу частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України з моменту їх укладання.

Позивач з урахуванням наведених обставин просив:

визнати недійсним з моменту укладення договір дарування машиномісця, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 9 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 875;

визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними задоволено.

Визнано недійсним договір дарування машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 16,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 9 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 9 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 875.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця, площею 16,30 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив того, що з огляду на вжиті ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року заходи забезпечення позову ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 не мав права на відчуження машиномісця. Укладення з відповідачем ОСОБА_4 оспорюваного договору дарування машиномісця зачіпає права та інтереси ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 також є недійсним в силу частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України з моменту його укладення.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 6 листопада 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 8 333,33 грн витрат на правничу допомогу.

Враховуючи предмет позову та складність справи, час, витрачений адвокатом для надання послуг, з урахуванням обсягу роботи та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для її виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги задоволення позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції зробив висновок про задоволення заяви та стягнення з відповідачів на користь позивача 25 000 грн витрат на правничу допомогу, по 8 333,33 грн на кожного з відповідачів в рівних частинах.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 25 травня 2020 рок заяву представника ОСОБА_1 - Дубчак Л.С. про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Дубчак Л.С. , залишено без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року залишено без змін.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_6 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн з кожного. У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що розмір витрат на правову допомогу, який буде співмірним зі складністю справи, наданими адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та їх необхідністю має становити 6 000 грн.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника Дубчак Л.С. , у якій просила скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 6 листопада 2019 року, додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 6 листопада 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в частині позовних вимог до ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 10 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року касаційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником Дубчак Лесею Сергіївною , та ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_6 , задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року скасовано. Справу № 760/21831/18 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 була знята з реєстрації за адресою, указаною в апеляційній скарзі ( АДРЕСА_3 ) у зв`язку із її смертю.

Представник ОСОБА_1 адвокат Дубчак Л.С. підтвердила смерть ОСОБА_1 та повідомила про наявність у ОСОБА_1 двох синів: ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Апеляційним судом було роз`яснено адвокату, що правонаступниками померлої можуть бути залучені її спадкоємці, які прийняли спадщину шляхом подання заяви, чи які фактично прийняли спадщину внаслідок проживання із спадкодавицею на час відкриття спадщини.

Адвокатом Дубчак Л.С. не надано доказів подання сином ОСОБА_9 заяви про прийняття спадщини, як і не надано доказів відкриття спадкової справи взагалі на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому на запит апеляційного суду було здобуто доказ проживання сина ОСОБА_10 на час відкриття спадщини із його матір`ю ОСОБА_1 . Докази відмови сина ОСОБА_10 від прийняття спадщини до апеляційного суду не були надані.

Тому ухвалою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року до участі у справі було залучено правонаступника ОСОБА_8 , який уповноважив представляти його інтереси адвоката Дубчак Л.С. (а.с. 35, Т. 4).

Наявності інших спадкоємців судом не встановлено та представником ОСОБА_8 - Дубчак Л.С. не повідомлено.

Із наданих апеляційному суду письмових пояснень представника ОСОБА_8 від 1 листопада 2022 року вбачається, що правонаступник ОСОБА_1 підтримує подану його матір`ю апеляційну скаргу, у якій відповідач ОСОБА_1 просила скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначала, про відсутність належного повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового засідання та наявність поважних причин неявки у судове засідання її представника, що було перешкодою для ухвалення заочного рішення, однак ці обставини не були враховані судом при розгляді заяви про перегляд судового рішення. Крім того, при посвідченні договору дарування та внесенні відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно нотаріусом було перевірено наявність обтяжень на нерухоме майно. Такі відомості в Державному реєстрі були відсутні. Право власності на машиномісце було зареєстровано за відповідачем після того, як арешт на нього було припинено. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем машиномісця, вона не знала та не могла знати про претензії інших осіб на дане нерухоме майно та що воно взагалі може бути спірним. Відповідач не має жодного інтересу в уникненні сплати заборгованості ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу укладався відповідачем виключно для забезпечення її власних потреб. Визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням права відповідача як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки задоволенням заявлених позовних вимог не буде захищено будь-яке порушене, невизнане чи оспорюване право чи інтерес позивача, жодне його право чи інтерес не буде поновлено. ОСОБА_2 не має права щодо машиномісця ані на реституцію, ані на віндикацію. Визнання договорів недійсними не призведе до автоматичного задоволення майнових інтересів позивача. Позивач може задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок іншого майна. Позивачем було порушено правила територіальної юрисдикції. У даній справі спір виник не з приводу нерухомого майна, так як жодних договірних чи позадоговірних відносин з будь-яким з відповідачів з приводу машиномісця у позивача немає. Додаткове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення та також підлягає скасуванню як незаконне.

У доповнення правонаступником відповідача ОСОБА_1 також зазначено, що в межах ініційованих позивачем ОСОБА_2 справ судами були прийняті рішення, які дозволяють йому задовольнити свої вимоги за рахунок майна, що вже наявне у ОСОБА_3 , а саме, двох легкових автомобілів та двохкімнатної квартири.

З огляду на наведене вважає, що позбавлення права власності добросовісного набувача (його правонаступника) за наявності у боржника (відповідача ОСОБА_3 ) майна, за рахунок якого позивач, як кредитор, має можливість задовольнити свої вимоги, не відповідає зазначеним вище критеріям, передбаченим ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції, з огляду на що порушує право добросовісного набувача (його правонаступника) на мирне володіння майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_1 повідомлялася про судовий розгляд справи та була обізнана про наявність спору, проте, у судові засідання свідомо не з`являлася. Відповідач не надавала жодних пояснень по суті спору. Відповідачу ОСОБА_3 було відомо про наявність обмеження щодо відчуження майна. Обтяження було знято у зв`язку з наявністю постанови апеляційного суду, яка є фактично підробленою. ОСОБА_1 могла знати про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали права відчужувати майно, оскільки на момент укладення оспорюваних договорів в Єдиному державному реєстрі судових рішень була опублікована ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову. Повернення майна у власність ОСОБА_3 надасть можливість ОСОБА_2 задовольнити свої кредиторські вимоги у межах виконавчого провадження з виконання судового рішення. Позивач вірно обрав спосіб захисту своїх прав. Спори, що пов`язані з визнанням недійсними правочинів щодо нерухомого майна, пред`являються до суду за місцем знаходження майна. ОСОБА_1 не навела жодних заперечень щодо суті додаткового рішення, в тому числі і його обґрунтованості та суми стягнутих судових рішень.

Інші відповідачі правом на подання відзиву не скористались.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 (правонаступника відповідача ОСОБА_1 ) - Дубчак Л.С. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судові засідання не з`являлись, були належним чином повідомленні про розгляд справи, що підтверджено судовими повістками направленими на поштову адресу відповідачів.

Судом апеляційної інстанції було враховано вказівки Верховного Суду щодо належного повідомлення відповідачів та направлено запити до Головного управління ДМС у місті Києві з метою встановлення місця реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 231, 233, Т. 3).

Після отримання відповіді від Головного управління ДМС у місті Києві із зазначенням інформації щодо місця реєстрації відповідачів, апеляційним судом повторно направлялись судові повістки на вказану Головним управлінням ДМС у місті Києві поштову адресу.

Разом з тим, вказані судові повістки неодноразово повертались із зазначенням «адресат відсутній» (а.с. 183, 218, 244, Т. 3; а.с.10,51, Т. 4).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи, про наявність перешкод, що заважали прийняти участь у справі, не повідомляли, тому неявка указаних сторін не перешкоджає розгляду справи, що передбачено ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала справа № 757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204,77 грн у зв`язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 року № 31 на здійснення поставки обладнання для системи "Розумний будинок" та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_3 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі, з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.9, Т.1).

Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 134116319 від 13 серпня 2018 року відповідне обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року, номер запису про обтяження: 24230075 (а.с.17, Т.1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, стягнення відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано договір № 31 від 07 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , розірваним з 08 грудня 2017 року. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивача 2 040 746,54 грн передоплати за умовами укладеного між ними договору, 30 993,60 грн пені та 320 грн судового збору, а всього стягнуто 2 072 060,14 грн. (а.с.11, Т.1).

Згідно листа-відповіді Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року №523/0658/18, наданої на адвокатський запит від 10 серпня 2018 року про надання інформації у справі №757/75106/17-ц, проведеною перевіркою встановлено, що відповідно до відомостей АСЕД "Апеляція" станом на момент надання відповіді цивільна справа №757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а, відтак, будь-які рішення у зазначеній справі № 757/75106/17-ц Апеляційним судом міста Києва не ухвалювалися (а.с.22, Т.1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 в справі про розподіл майна подружжя. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_12 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 127,1 кв.м; легковий автомобіль марки "BMW X5 3.0 D", державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску. Визнано за ОСОБА_3 право власності на машиномісце № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 16,3 кв.м; легковий автомобіль марки "BMW 740 D", державний номер НОМЕР_3 , 2016 року випуску. Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року про затвердження мирової угоди було скасовано, справу повернуто до суду для продовження розгляду (а.с.160, Т.1).

09 серпня 2018 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарована) укладено договір дарування машиномісця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 875, згідно умов якого дарувальник передав безоплатно у власність (подарував), а обдарована прийняла в дар у власність машиномісце (гараж) номер НОМЕР_1 , загальною площею 16,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

10 серпня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), від імені якої діє ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 31 січня 2018 року Поліщук В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 70, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1606, згідно умов якого продавець зобов`язалася передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість машиномісця, площею 16,3 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

Відповідно до протоколу узгодження договірної ціни про надання послуг з правової (правничої) допомоги від 10 серпня 2018 року, акта приймання передачі послуг № 12 від 18 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 було сплачено за послуги правничої допомоги 25 000 грн, що підтверджується оригіналами платіжних доручень № 2PL199269 від 23 серпня 2018 року про сплату коштів в сумі 11 000 грн та № 2PL199269 від 23 серпня 2018 року про сплату коштів в сумі 14 000 грн, а також копіями квитанцій № 0.0..1 від 22 серпня 2018 року та №0.0..1 від 22 серпня 2018 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які є обов`язковими для суду апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи в силу вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України, встановлено наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

На підставі частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 19 червня 2019 року на адресу ОСОБА_1 направлялась судова повістка-повідомлення про розгляд справи 18 жовтня 2019 року (т. 1 арк. спр. 136). Даних про отримання ОСОБА_1 повістки матеріали не містять.

Натомість в матеріалах справи міститься конверт з повісткою, який повернувся на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (т. 1 арк. спр. 140).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (див. постанови Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 361/8730/15-ц (провадження № 61-17263св20); від 24 березня 2021 року в справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20); від 31 березня 2021 року в справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20).

ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення (т. 2 арк. спр. 4-20) та в апеляційній скарзі (т. 2 арк. спр. 79-100) вказувала, що не була належним чином повідомлена про судове засідання, призначене на 18 жовтня 2019 року.

Із матеріалів справи також вбачається, що про розгляд справи, призначений на 18 жовтня 2019 року була повідомлена представник відповідача ОСОБА_1 - Герасимова Т. І. , про що свідчить її клопотання про перенесення розгляду справи. Повноваження Герасимової Т. І. підтверджуються ордером про надання правової допомоги.

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Відомості про отримання представником Герасимовою Т. І. судової повістки на 18 жовтня 2019 року в матеріалах справи також відсутні.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про розгляд справи, призначений на вказану дату.

Згідно частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Згідно частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи наведене суд апеляційної інстанції встановив наявність обов`язкової підстави, передбаченої п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки скаржник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо інших доводів колегія апеляційного суду встановила наступне.

Як убачається із матеріалів справи, позовні вимоги про визнання недійсними двох оспорюваних договорів обґрунтовуються обставинами наявності заборгованості у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_2 , від повернення якого відповідач ухиляється та відчужив належне йому майно з метою зменшення його платоспроможності, крім того, відповідні правочини були вчинені під час дії обмежень щодо розпорядження майном, вжитих ухвалою суду про забезпечення позову.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно зі статтею 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц.

Тлумачення як статті 3 ЦК Українизагалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судова практика у правовідносинах щодо вчинення правочинів на шкоду кредитору також є усталеною, про що свідчить зміст постанови Великої Палати ВС від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). У наведеній постанові ВП ВС зробила висновок, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

У відповідних постановах КЦС ВС наведено обставини, які потрібно з`ясовувати у такій категорії справ. Постановою КЦС ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 визнано фраудаторним безоплатний договір. У цій справі боржник, щоб уникнути звернення стягнення на майно, уклав договір дарування. У постанові КЦС ВС від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 йдеться про визнання фраудаторним договору купівлі-продажу. Суд указав, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. У постанові КЦС ВС від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 суд врахував такі обставини, як момент вчинення договору.

У постанові КЦС ВС від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц вказано про те, що договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин і не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації.

Фраудаторність може стосуватися не тільки правочинів, але й інших приватноправових конструкцій. Зокрема, це стосується поділу майна подружжя для уникнення накладення на нього стягнення.

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/ неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)".

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (див. постанови Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019 р., №910/8357/18 від 28.11.2019 р.). Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18).

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір дарування та договір купівлі-продажу машиномісця, стороною яких він не є. В обґрунтування позову позивач зазначає, що предметом оспорюваних ним договорів є машиномісце, на яке було накладено арешт в рамках розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів. На момент виникнення спору між позивачем та ОСОБА_3 позивач розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_3 , у тому числі, і на саме машиномісце.

За таких обставин, у ОСОБА_2 є власний інтерес щодо нерухомого майна, який полягає в тому, щоб предмет оспорюваних правочинів перебував у власності відповідача ОСОБА_3 , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем своїх прав під час виконання судового рішення про стягнення коштів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яку підтримує її правонаступник, зазначено, що при посвідченні договору дарування та внесенні відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно нотаріусом було перевірено наявність обтяжень на нерухоме майно. Такі відомості в Державному реєстрі були відсутні. Право власності на машиномісце було зареєстровано за відповідачем після того, як арешт на нього було припинено.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Як встановлено судом, під час укладення оспорюваних договорів у відповідному державному реєстрі були відсутні встановлені судом в ухвалі про забезпечення позову обтяження, оскільки вони були зняті у зв`язку з наявністю постанови апеляційного суду. Проте, згідно з відповіддю Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року за відомостями АСЕД "Апеляція" станом на момент надання відповіді цивільна справа №757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а, відтак, будь-які рішення у зазначеній справі апеляційним судом не ухвалювалися.

Відповідачу ОСОБА_3 було достеменно відомо про встановлену судом заборону відчужувати нерухоме майно, а сама по собі відсутність у державному реєстрі обтяження не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження, і не свідчить про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися нерухомим майном.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09 серпня 2018 року договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_3 не мав права відчужувати машиномісце, на яке було накладено арешт, про що продавцю було відомо на час укладення оспорюваного правочину.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Тобто, отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, ОСОБА_4 не набула на нього права власності, а, відтак, і не мала права розпоряджатися цим майном шляхом відчуження його відповідачу ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначені обставини, доводи сторони відповідача щодо відсутності при посвідченні договору дарування в Державному реєстрі відомостей про наявність обтяжень, реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно після того, як арешт на нього було припинено, неналежного обрання позивачем способу захисту, є безпідставними та не спростовують обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до ст. 46-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Матеріалами справи було встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів у відповідному державному реєстрі були відсутні встановлені судом в ухвалі про забезпечення позову обтяження, оскільки вони були зняті у зв`язку з наявністю постанови апеляційного суду. Проте, згідно з відповіддю Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року за відомостями АСЕД "Апеляція" станом на момент надання відповіді цивільна справа № 757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а, відтак, будь-які рішення у зазначеній справі апеляційним судом не ухвалювалися.

Відтак, як нотаріус, так і відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мали можливість пересвідчитись щодо відсутності постанови апеляційного суду, якою були зняті обмеження, однак таким правом не скористались.

Тому на переконання апеляційного суду є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 не могла знати про претензії інших осіб на дане нерухоме майно та що воно взагалі є чи може бути спірним.

Також було встановлено та не спростовано стороною відповідача наявність невиконаних перед позивачем зобов`язань, від виконання яких боржник ОСОБА_3 ухиляється та вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення грошових сум за рішенням суду, відтак діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, сторона відповідача вказує на те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням їх права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. ОСОБА_1 була добросовісним набувачем, а конструкція, за якої такий набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти ("East West Alliance Limited v. Ukraine", №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Перевіряючи наведені доводи апеляційної скарги колегія апеляційного суду зауважує, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу машиномісця, сторона покупця не буде змушена шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки спосіб захисту прав покупця (сторони відповідача) у даному випадку визначений законом.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тобто, ті кошти, які ОСОБА_1 сплатила за недійсним договором, підлягають поверненню їй продавцем у силу вимог закону.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, сторона відповідача також зазначає, що позивач може задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок іншого майна, так як у власності ОСОБА_3 є автомобіль та квартира.

Однак, такі доводи відповідача не свідчать про те, що у ОСОБА_3 наявне майно, якого буде достатньо для задоволення вимог кредитора на стадії виконавчого провадження, а також не підтверджує право ОСОБА_3 здійснювати відчуження нерухомого майна, на яке накладено арешт.

Так, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Стягнення на житло боржника стягується за умови наявності іншого житла та у виключних випадках передбачених Законом України "Про виконавче провадження" (ст. 48 Закону).

Доводи відповідача щодо відсутності у неї жодного інтересу в уникненні сплати заборгованості ОСОБА_3 та придбання нерухомого майна виключно для забезпечення власних потреб в даному випадку правового значення не мають, оскільки нерухоме майно було відчужено у період дії арешту, накладеного на нього, що є порушенням основних засад стосовно добросовісного та розумного здійснення цивільних прав.

Також є помилковими доводи апеляційної скарги щодо невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України та ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №760/32257/18 (провадження №61-17264св19).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ураховуючи наведене позовні вимоги підлягають задоволенню з ряду підстав, оскільки є доведеним що відповідачі вчиняли спірні правочини під час дії обмежень стосовно машиномісця, вжитих ухвалою суду про забезпечення позову та, що відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене спочатку на підставі безвідплатного договору, а на наступний день відчужено за відплатним договором; після відчуження спірного майна у відповідача було відсутнє інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Задоволення позову призведе до повернення сторін у попередній стан, що дасть змогу позивачеві забезпечити виконання прийнятого на його користь судового рішення про стягнення грошових коштів за рахунок належного боржнику майна.

У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права припиняються, що передбачено згідно з абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відтак доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачем неефективного чи неправильного способу захисту є помилковими.

Оскільки позов ОСОБА_2 стосується визнання недійсними договорів, предметом яких є нерухоме майно, цей позов повинен розглядатися за правилами виключної підсудності, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції територіальної юрисдикції є помилковими.

Відповідач оскаржує також додаткове рішення, яке стосується розподілу витрат на правову допомогу, як таке, що є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 , позивачем було порушено питання про відшкодування йому витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції (а.с. 51-52, т.1). У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн (а.с.178-179, Т. 1).

На підтвердження витрат, понесених позивачем у суді першої інстанції, було надано належні докази, а саме довіреність; копію квитанції про сплату на суму 11 000 грн та 14 000 грн від 28 серпня 2018 року; акт приймання-передачі послуг № 12 до договору про надання послуг з правової допомоги від 16 квітня 2018 року на суму 25 000 грн; протокол узгодження договірної ціни про надання послуг з правової допомоги АБ від 10 серпня 2018 року (а.с. 180-182, Т. 1).

Також ОСОБА_2 було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу у апеляційному суді та у Верховному Суді.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачів на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн (а.с. 217-219, Т. 2).

На підтвердження витрат, понесених позивачем у апеляційному суді, було надано опис послуг, що надаються АБ «Ярослава Шпортило», договір про надання правової допомоги від 1 квітня 2019 року, протокол узгодження договірної ціни від 1 квітня 2019 року, акт приймання-передачі послуг № 14 до договору про надання правової допомоги від 1 квітня 2019 року на суму 20 000 грн, оригінал квитанції про сплату від 1 жовтня 2020 року на суму 20 000 грн (а.с. 220-228, Т. 2).

Звертаючись до Верховного Суду ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачів на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн (а.с. 116, Т. 3).

На підтвердження понесених позивачем витрат було надано опис послуг, що надаються АБ «Ярослава Шпортило», договір про надання правової допомоги від 1 квітня 2019 року, протокол узгодження договірної ціни від 1 квітня 2019 року (а.с. 117-123, Т. 3).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 8 вказаної статті, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в межах розгляду даної справи в суді першої інстанції, в апеляційному суді та у Верховному Суді.

Доводи заперечень адвоката Дубчак Л.С. про те, що надані стороною позивача документи не відносяться до жодного з видів правничої допомоги, а тому не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу, на думку апеляційного суду не є переконливими. Відтак не встановлено підстав щодо неспівмірності та нерозумності витрат на правничу допомогу.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано доводи сторони позивача, що попри повторний перегляд справи в суді апеляційної інстанції, ними не було збільшено розмір витрат за розгляд справи в суді цієї інстанції.

У запереченнях представника ОСОБА_1 також були наведені доводи щодо врахування фінансового стану сторін, що було враховано у додатковій постанові апеляційного суду, яка була скасована судом касаційної інстанції у цій справі.

Ураховуючи, що відповідач ОСОБА_1 померла, під час повторного розгляду справи у апеляційному суді до справи апеляційним судом було залучено її правонаступника ОСОБА_8 , який підтримав викладені апеляційну скаргу та наведені в ній доводи, проте не надав суду апеляційної інстанції своїх заперечень щодо фінансової неспроможності компенсації витрат на правничу допомогу, тому колегія суддів вважає за можливе задовольнити такі витрати у заявленому позивачем розмірі.

Також, матеріали справи не містять заперечень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо витрат на правничу допомогу.

Таким чином, із відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 підлягають до стягнення на користь позивача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 65 000 грн, а саме по 21 666,67 грн з кожного.

Також, оскільки за результатами апеляційного перегляду було ухвалене нове рішення, підлягає новому розподілу відшкодування судового збору, згідно з яким з відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 409,60 грн, а саме з кожного по 469,87 грн.

Витрати позивача по сплаті судового збору підтверджені відповідним платіжним дорученням (Т. 1, а.с. 4 зворот).

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_8 , про визнання договорів недійсними задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 16,30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 9 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 9 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за №875.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця, площею 16,30 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2018 року між між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606.

Стягнути з ОСОБА_8 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) та ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 409 (тисячу чотириста дев`ять) грн 60 коп., а саме по 469 (чотириста шістдесят дев`ять) грн 87 коп. з кожного та витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, апеляційному та касаційному суді у розмірі 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) грн, а саме по 21 666 (двадцять одна тисяча шістсот шістдесят шість) грн 67 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К. П. Приходько
С.О. Журба