ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1152/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2022 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді Соловйова І.М.,

за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П.,

розглянувши в смт Петриківка в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визначення частки у спільному сумісному майні подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

19.10.2022 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя;

- визнати 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , приватною власністю позивача.

Позовна заява обґрунтовується тим, що 07.07.2007 позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою. У шлюбі вони спільно з відповідачкою за сумісні кошти придбали спірний будинок, який належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки шлюб розірвано, відповідач питання розподілу будинку добровільно вирішити не хоче, позивач вимушений звернутися до суду.

Ухвалою суду від 27.10.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Ухвала отримана відповідачем 03.11.2022.

25.11.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно яким вона просить у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначила, що дійсно вона перебувала у шлюбі з позивачем, який наразі розірвано. Від спільного подружнього життя мають трьох дітей, одна неповнолітня та двоє малолітніх, які перебувають на її утриманні. Спірний будинок був придбаний за кошти, які їй подарував батько, який в свою чергу ці кошти позичив у інших осіб. Власних коштів, а ні позивач, а ні вона не мали. Тому вказаний будинок не може бути спільним нажитим майном та не має бути поділений між ними. Також послалася на норми Сімейного кодексу України (далі СК України) щодо можливості відступу від засад рівності часток подружжя.

Разом з відзивом подано заяву про виклик свідків, клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, які ухвалою суду від 05.12.2022 залишено без задоволення.

28.11.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно яким позивач наполягає на задоволенні позову, так як спірний будинок придбано за спільні кошти. Відповідачем не надано доказів дарування грошових коштів, а боргові розписки цей факт не підтверджують. Також звертає увагу, що розмір начебто подарованих коштів не відповідає повній мірі ціни, яка була сплачена під час купівлі спірного будинку.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд виходить з такого.

З 07.07.2007 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2021. Цим рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено з лютого 2021 року.

Від спільного подружнього життя сторони мають трьох дітей, одна неповнолітня та двоє малолітніх, які проживають разом з відповідачем.

29.03.2013 між ОСОБА_3 (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно яким продавець зобов`язується передати вказаний будинок у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього 72000 грн.

Згідно копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.03.2013 власником житлового будинку АДРЕСА_1 значиться відповідач.

Отже, спірний будинок придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Суд зазначає, відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Позивач вказав, що спірний будинок придбано за спільні сумісні кошти.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказала, що спірний будинок придбано за кошти подаровані батьком в сумі 60000 грн, в підтвердження чого надано боргові розписки на ім`я ОСОБА_4 (боржник).

Суд зазначає, згідно з частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Тобто, належним та допустимим доказом факту дарування грошових коштів в розмірі 60000 грн є нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів.

Відповідач не надала нотаріально посвідченого договору дарування цих грошових коштів.

Боргові розписки не є договором дарування, навіть за наявності в них (боргових розписках) відомостей, що кошти взяті в борг на придбання спірного будинку, тобто є недопустимим доказами.

При цьому, відповідач не вказала природу іншої частини грошових коштів за які було придбано спірний будинок (72000-60000=12000).

Отже, зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, встановлену статтею 60 СК України, суд дійшов висновку, що спірний будинок придбано за спільні сумісні кошти, а отже підлягає поділу між подружжям.

Щодо посилання відповідача на норми закону з приводу відступлення від засад рівності часток.

Суд зазначає, що у відзиві відповідач посилається лише на норми закону, які регулюють питання відступлення від засад рівності часток. Будь-яких доказів, які б вказували на наявності підстав або необхідність врахувати інтереси спільних дітей сторін відповідачем не надано. Само по собі наявність спільних дітей, сплата аліментів чи заборгованість зі сплати аліментів не може бути підставою для відступу від засад рівності часток.

Отже, підстави для застосування положень частини 2 статті 70 СК України відсутні.

Щодо посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини, вказані рішення не є ревалентними та не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин.

Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на його половину, а отже позов підлягає задоволенню повністю.

Щодо розподілу судових витрат.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1768,80 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів понесення витрат на правничу допомогу, відповідної заяви про надання доказів суду не надано, розподіл витрат на правничу допомогу не здійснюється.

Інших витрат сторонами не заявлялися.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1768 (тисяча сімсот шістдесят вісім) грн 80 коп. на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 12.12.2022.

Суддя І. М. Соловйов