КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року місто Київ.

Справа 759/24437/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11411/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Бондара Антона Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року (у складі судді П`ятинчук І.В. )

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поділ майна та визнання особистою приватною власністю майна, придбаного у шлюбі, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Бондар А.В. , який діє в інтересах ОСОБА_2 28.10.2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу зареєстрованого 12 квітня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району, про що зроблений відповідний актовий запис № 220 від 12 квітня 1997 року та визнання в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 праваособистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначив, що в період шлюбу 29.04.1998 року позивачем за власні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Вказав, що кошти на купівлю спірної квартири були отримані від відчуження 33/100 частин квартири АДРЕСА_2 , що належала позивачу та ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 28.04.1998 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

В скарзі посилався на те, що суд не врахував, що відповідач не заперечувала факту придбання спірної квартири за кошти позивача, при цьому вона не довела, що кошти, які надавала її мати були витрачені також на придбання спірної квартири. Посилаючись на ст.ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю, представник позивача посилався на те, що позивачем була спростована презумпція спільності майна, оскільки останній довів, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності.

В судове засіданні апеляційного суду 29 листопада 2022 року представник позивача - адвокат Бондар А.В. повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Судове засідання просив відкласти у зв`язку з великою вірогідністю ракетних обстрілів.

Колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні такого клопотання, та визнати не поважною, зазначену в клопотанні причину неявки, оскільки вірогідність ракетних обстрілів під час дії воєнного стану в Україні є постійним явищем.

Відповідач та її представник адвокат Коноваленко Є.О. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, відповідача та її представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом рішення таким вимогам відповідає.

Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 755/21188/15-ц (провадження № 61-25876св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 467/478/17 (провадження № 61-555св17).

Під час розгляду даної справи суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.04.1997 року, про що є актовий запис № 220.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.04.1998 року , перебуваючи у шлюбі з відповдіачем, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською універсальною біржою (а.с. 15).

Як зазначає позивач, спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, які були виручені від відчуження 33/100 частин квартири АДРЕСА_2 , що належала позивачу та ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 28.04.1998 року (а.с. 11).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Посилання позивача на те, що пунктом 3.1 договору купівлі-продажу від 28.04.1998 року визначено, що він отримав грошові кошти в розмірі 37026,00 грн. від продажу належної йому частки квартири, не можуть бути прийняті судом, оскільки доказів, що грошові кошти, отримані від продажу квартири, було витрачено на придбання спірної квартири матеріали справи не містять.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 644/9569/18.

З огляду на те, що суду першої інстанції, окрім договорів купівлі-продажу квартир інші письмові докази не подавались, суд встановив, що позивач не спростував презумпцію спільності майна придбаного під час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а посилання представника позивача на те, що відповідачка визнала той факт, що спірна квартира придбана за кошти позивача, колегія суддів не приймає, оскільки вони спростовуються поданим відповідачкою відзивом на позовну заяву та її поясненнями в судовому засіданні, в яких остання стверджує, що для придбання квартири та проведення в ній ремонту були витрачені, як кошти, отримані позивачем від реалізації частини квартири , що належала йому до шлюбу так і кошти, що були накопичені сім`єю за час шлюбу та під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до його реєстрації, а також кошти, що надала її мати. Тобто, відповідач не визнавала, що спірна квартира була придбана лише за особисті кошти позивача, а тому саме на позивача , який спростовував презумпцію спільності майна покладено обов`язок довести, що спірна квартира була придбана лише за його особисті кошти.

При цьому суд вірно виходив з того, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Та обставина, що в договорі купівлі-продажу квартири, яку продавав позивач напередодні придбання спірної квартири , зазначена ціна договору більша ніж в договорі про придбання спірної квартири не є беззаперечним доказом того, що придбана на ім`я позивача у шлюбі квартира , придбавалась лише за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю.

До апеляційного суду позивачем та його представником нові докази не подавались, а ті докази, які подані до суду першої інстанції оцінені у відповідності з вимогами ЦПК України.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду, щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання квартири особистою власністю позивача, відповідають обставинам справи. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Бондара Антона Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф.Мазурик