Провадження № 2/522/1912/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

13 грудня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря Звонецької І.М.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до Приморського районного суду м.Одеси із позовною заявою до громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виселення їх із квартири АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги Приморська районна адміністрація обґрунтувала наступним чином:

Квартира АДРЕСА_2 , неприватизована та відноситься до житла комунального житлового фонду. Особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_3 відкритий на громадянку ОСОБА_4 . В Приморській районній адміністрації Одеської міської ради відсутні звернення від основного квартиронаймача ОСОБА_5 стосовно надання дозволу на вселення ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_3 в кватиру 8 будинку АДРЕСА_3 , а Приморська районна адміністрація Одеської міської ради не давала дозвіл ОСОБА_1 с дружиною ОСОБА_6 на вселення в цю квартиру. У відповідності до вимог ч.2. ст. 3 СК України громадянка ОСОБА_4 , як основний винаймач зазначеного житла повинна була надати Відповідачам дозвіл на мешкання в цій квартирі.

Відповідачі по справі ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 не мають жодних документів, які підтверджують законність вселення та проживання в квартирі АДРЕСА_2 , а саме їм не видавався ордер на вселення в зазначену квартиру та не укладався договір найму.

Крім того, ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 мають у власності інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_4 .

Враховуючи зазначене Приморська районна адміністрація Одеської міської ради вимагає виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про із квартири АДРЕСА_1 .

Представник Відповідачів ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3 Адвокат Аверіна В.В. заперечила проти заявлених позовних вимог пославшись на наступні дані та документи. Громадянка ОСОБА_4 дійсно мешкає за адресою АДРЕСА_1 , однак зазначена квартира є комунальною, тому громадянка ОСОБА_4 володіє частиною зазначеної квартири, а саме однокімнатною квартирою розмір якої становить 34,55 кв. м, це підтверджується копією довідки КП «ЖКС «Порто-Франківський» та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 2007 року. Відповідачі в свою чергу мешкають у двокімнатній квартирі загальною площею 44,8 кв.м.

Тому твердження Позивача, що Відповідачі та громадянка ОСОБА_4 користуються однією квартирою АДРЕСА_1 і тому громадянка ОСОБА_7 як основний винаймач цієї квартири повинна була надати їм дозвіл на вселення та проживання в ній не підтверджено відповідними документами, а тому посилання на ч.2. ст. 3 СК України, щодо спільного проживання членів однієї сім`ї не може бути застосовано в цьому випадку.

Також Відповідачі ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 зазначили, що вони мали всі законні підстави для вселення в зазначене житлове приміщення оскільки обидва були співробітниками КП «Житлово- комунальний сервіс «Порто Франківський» ОСОБА_3 з 09.11.1987 року по 2001 рік , в якості двірника, а ОСОБА_1 , з 11.11.1997 році, в якості майстра ЖЄУ -33 та інших посадах до 2013 року. Саме тому, що вони були співробітниками цього підприємства їм було виділене службове житло, а ордер на нього не зберігся, оскільки він діє всього місяць із моменту видачі.

Відповідачі були вселені у квартиру АДРЕСА_2 ще з 1998року та продовжують мешкати в ній по теперішні час, сплачують за житло відповідні комунальні послуги (газ, світло). Оскільки, вони пропрацювали на підприємстві Житлово комунального господарства м. Одеси більше ніж 10 років кожний, то вони не можуть бути виселені з нього без надання іншого житлового приміщення. Відповідач ОСОБА_1 є дуже хворою особою, а його дружина ОСОБА_3 є пенсіонеркою по віку вони не можуть бути позбавлені житла. Частина квартири АДРЕСА_4 , яка належить Відповідачам є дуже малою і не придатною для проживання Відповідачів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2022 року відкрито провадження по справі за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виселення їх із квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, однак Ухвалою від 19.07.2022 судом було визнано явку Позивача у судове засідання обов`язковою. Позивач жодного разу в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки в судовому засіданні Позивач не повідомив суд, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника Відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до наданих сторонами до суду документів було встановлено, що громадянка ОСОБА_4 дійсно мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Громадянка ОСОБА_4 володіє однокімнатною квартирою розмір якої становить 34,55 кв.м., це підтверджується копією довідки КП «ЖКС «Порто-Франківський» та рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-9732/07 від 07.12.2007р. Відповідачі мешкають у двокімнатній квартирі загальною площею 44,8 кв.м за адресою АДРЕСА_1 . Зазначені квартири мають окремі ходи та окремі особові рахунки щодо сплати комунальних послуг за них. Громадянка ОСОБА_4 отримала право на мешкання в квартирі АДРЕСА_2 тільки в 2007 році, що підтверджено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2007р. по справі №2-9732/07.

Також судом було досліджено копії наданих до суду довідки КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 12.8.2022р. №199 та технічних паспортів на житлові приміщення квартири АДРЕСА_2 , які свідчать про те що громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_3 дійсно мешкають у різних приміщеннях, які мають різні розміри.

Громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкають в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 з 1998 року, що підтверджується наданими по справі доказами, а саме нотаріально посвідченими заявами громадянок ОСОБА_8 (мешкає АДРЕСА_1 ) , ОСОБА_9 (мешкає АДРЕСА_5 ), ОСОБА_10 (мешкає АДРЕСА_6 ), які є сусідами в будинку.

Таким чином, Відповідачі по справі були заселені в квартиру АДРЕСА_1 раніше ніж громадянка ОСОБА_4 та не мають жодних родинних зв`язків між собою, не є членами родини один одного.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статетю 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідачі не є членами родини громадянки ОСОБА_4 мешкають в різних житлових приміщеннях, заселились в свою квартиру раніше за громадянку ОСОБА_4 тому вони не повинні були отримувати дозвіл у неї для вселення у свою житлову площу.

Громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сплачують комунальні платежі за користування квартирою, зазначене підтверджено наданими по справі документами. Відповідно до листа ТОВ «Одесагаз-постачання» за вих.№5.0-12/12441 від 10.11.2022р. вказано, що ТОВ «Одесагаз-постачання» почало працювати в м. Одесі на підставі ліцензії, виданої відповідно до Постанови НКРЕКП №1645 від 28.05.2015р. та здійснювало постачання природного газу за адресою АДРЕСА_2 з 01.07.2015 року на ім`я ОСОБА_3 . Відповідно до листа від ТОВ «Одеська обласна Енергопостачальна компанія» за вих.№587/06-02-4551 від 28.11.2022р. вказано, що ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» почало працювати в м. Одесі на підставі ліцензії, виданої відповідно до Постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2019р. та здійснювало постачання електричної енергії за адресою АДРЕСА_2 з 01.01.2019 року на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідачами надано до суду копію розрахункової книжки за електричну енергію, яка оформлена філією Центральний РЕМ підприємства ВАТ «Одесаобленерго» в 2006 році на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 .

Сторонами по справі було надано до суду копію Довідки КП ЖКС «Порто-Франківский» від 28.09.2006р. про те, що Відповідачі на той час мешкали в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач також не заперечував та жодним доказом не спростував той факт, що Відповідачі мешкають в спірній квартирі більш ніж 20 років.

Надані до суду Сторонами документи свідчать про те, що Відповідачі працювали в КП «Житлово- комунальний сервіс «Порто Франківський»: ОСОБА_3 з 09.11.1987 року по 2001 р. , в якості двірника, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжки № НОМЕР_1 . ОСОБА_1 з 11.11.1997 році, в якості майстра ЖЄУ -33 та інших посадах до 2013 року згідно з копії трудової книжки НОМЕР_2 .

Відповідно до наданих до суду копій листів Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за №П-87 від 15.02.2021р. та від 11.02.2021р. зазначено що квартира АДРЕСА_2 належить до службових житлових приміщень.

Згідно статті 118 Житлового кодексу України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Положенням статті 124 Житлового кодексу України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Постановою ради Міністрів Української РСР від 04.02.88 року N 37 (зі змінами та доповненнями) "Про службові жилі приміщення" чітко передбачено перелік працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення. Так пунктом 15 даної Постанови встановлено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

Відповідно до п.1.2. Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, Затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37 працівники житлово-комунального господарства: начальник житлово- експлуатаційної контори,

керуючий будинками, головний інженер житлово-експлуатаційної організації, майстер технічної дільниці, особи, які прийняли на комплексне обслуговування за сімейним підрядом жилий будинок (жилі будинки), слюсар-сантехнік, слюсар-електрик, слюсар по обслуговуванню теплових мереж, слюсар по обслуговуванню теплових пунктів, слюсар по експлуатації та ремонту газового устаткування, монтажник санітарно-технічних систем і устаткування, покрівельник, електромеханік по ліфтах. Майстер озеленення, тракторист, робітник-озеленювач районного підприємства з обслуговування та догляду за зеленими насадженнями. Двірник житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2014 року N 6-рп/2014право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Кодексом, законами та іншими нормативно-правовими актами України. З метою забезпечення цього права в житловому законодавстві України передбачено надання службових жилих приміщень. Такі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина 1 статті 118 Кодексу).

Згідно статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України осіб які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, які надали їм службове жиле приміщення не менш як 10 років.

Вказана позиція знайшла своє відображення в Постанові Верховного суду України від 26.01.2022 по справі № 753/10891/20 , в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.85 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 2 від 10.03.89, N 13 від 25.12.92, N 15 від 25.05.98), де вказано: "оскільки в силу cт. 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою.".

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (ч. 1 ст. 126 ЖК України).

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України.

Судом встановлено, що Відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_4 разом із громадянкою ОСОБА_6 , яка мешкає в цій квартирі разом із зареєстрованим в ній неповнолітнім ОСОБА_11 2005 року народження, підтверджено відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 02.08.2021року . Загальна площа квартири АДРЕСА_4 становить 23, 6 кв.м., а житлова 16 кв.м. Відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить кожному по третій частині зазначеної квартири, тобто по 7,9 кв.м.

Відповідно до положень статті 47 ЖК України та пункту 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 у новій редакції від 23 листопада 2016 року (далі Правила обліку громадян) житлове приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра житлової площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті. При цьому враховується житлова площа у житловому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Громадянам, що хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової житлової площі може бути збільшено.

Відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2ї групи із наявним хронічним захворюванням на гепатит С з 2013року, що підтверджено наданими до суду виписками із медичних документів ОСОБА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 є пенсіонеркою за віком (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Сторони підтвердили, що відповідно до Витягу із розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №473 від 07.10.2021року Відповідачів було взято на облік як осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Зазначене розпорядження було складено у відповідності до положень «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР». Відповідно до п.5 Правил Потребуючі поліпшення житлових умов члени житлово-будівельних кооперативів, громадяни, які мають жилий будинок (частину будинків), квартиру у приватній власності, та інші громадяни, що проживають у цих будинках (частинах будинків), квартирах, забезпечуються жилими приміщеннями на загальних підставах.

Зазначене свідчить про те, що попри наявність у Відповідачів у власності частини житлового приміщення загальна площа якого становить 23, 6 кв.м. за адресою, АДРЕСА_4 вони потребують поліпшення житлових умов.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" ("Connors v. the United Kingdom"), заява N 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".

Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", § 43).

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Згідно ст. 125 ЖК України Особи які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, не менш як 10 років, та які надали їм службове жиле приміщення, які є інвалідом другої групи або пенсіонером за віком не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Втручання у право на повагу до житла має бути також "необхідним у демократичному суспільстві". Тобто, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentner v. Austria"), заява N 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення Відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідачі мешкають у квартирі АДРЕСА_1 багато років, власники зазначеного житлового приміщення завжди знали про те, що вони там мешкають, за весь цей час не було пред`явлено жодних вимог до них про необхідність звільнення зазначеного житла. Така вимога з`явилась тільки після того як вони вирішили оформити відповідно до вимог законодавства своє право проживання в цьому житловому приміщенні своїми зверненнями до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в 2020 2021роках та подачі до суду позову про визнання за ними права на проживання в квартирі АДРЕСА_7 в 2021році (справа №522/15215/21). Зазначене свідчить про відсутність нагальної соціальної потреби у зазначеному житловому приміщенні для органів місцевої влади.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" ("Beyeler v Italy"), заява N 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 11.12.2019р. по справі № 753/10291/16-ц, яка кореспондується із Постановою Верховного суду України від 24.11.2020р. по справі №127/25924/17-ц, Постановою Верховного суду України від 16.02.2022р. по справі № 465/7432/16-ц, «відповідно до Житлового кодексу України та також положення статті 8 Конвенції, позивач повинен довести співмірність виселення (найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла) відповідачів, які законно вселились і більше 16 років проживають у спірній квартирі, із законною метою - захисту прав комунальної установи.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачами прав за захистом яких він звертається до суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9,109,124,125 ЖК України, керуючись ст. ст. 10, 60, 82, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 23.12.2022 року.

Суддя А.В. Науменко

13.12.22