ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року (ухвалене під головуванням судді Демидової С.О.,повний текст судового рішення складено 03 жовтня 2022 року) у справі №201/10169/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона зареєстрована та проживає в кв. АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі також зареєстровані однак не проживають відповідачі. Ордер на спірну квартиру було видано в 1964 році батькам відповідача ОСОБА_2 та їх двом дітям. В листопаді 1983 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та зі згоди батьків була також зареєстрована за вказаною адресою. В 1998 році шлюб було розірвано, однак вона залишилася проживати у даній квартирі разом із матір`ю ОСОБА_2 , яка померла в 2012 році. ОСОБА_2 більше двадцяти років не проживає у спірній квартирі лише іноді приходить, а ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживав та не з`являвся у спірній квартирі. На даний час реєстрація відповідачів в зазначеній квартирі створює їй додаткові витрати на утримання квартири.

Просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилою площею в кв. АДРЕСА_1 .

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою, в якій просив вселити його у кв. АДРЕСА_1 . В обґрунтування посилався на те, що 07 лютого 1964 року на підставі ордеру № 155 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана його батьку ОСОБА_4 .. Членами його сім`ї на той час були його дружина ОСОБА_5 та двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_6

24 квітня 1984 року у вказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_1 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В 1998 році шлюб між сторонами було розірвано, однак відповідач залишилася проживати у спірній квартирі разом з його матір`ю. Протягом всього часу ОСОБА_2 сплачував комунальні послуги та приїздив до квартири, однак 24 листопада 2020 року, коли він в черговий раз приїхав до квартири, відповідачем було замінено замок, а тому він не зміг попасти до квартири. Просив вселити його в спірну квартиру.

Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог про втрату ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права і процесуального права.

Зазначає, що вона належними та допустимим доказами довела втрату у відповідачів інтересу до спірної квартири та їх тривале не проживання у цій квартирі, що відповідно до положень ст. 71 ЖК УРСР є підставами для визнання їх такими, що втратили право користування цією квартирою.

Не погоджується із висновками суду про те, що між нею та відповідачами виникають конфлікти стосовно спірної квартири, оскільки з колишнім чоловіком вона рідко бачилась, а з його сином вперше зустрілась у жовтні 2020 року. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація з поліції або житлового органу про те, що вона за період з 2000 року по день подання позову не пускала відповідачів до квартири чи влаштовувала сварки. Крім того матеріали справи не містять документів, які підтверджують її відмову від приватизації спірної квартири чи перешкоду відповідачам в приватизації або перешкоду у встановленні порядку користуванням спірною квартирою.

Також зазначає, що надані ОСОБА_2 докази, зокрема квитанції про оплату квартири та комунальних послуг підтверджують її доводи про втрату інтересу до зазначеної вище квартири, оскільки ними з 2016 року не здійснювалось жодної такої оплати, а надані квитанції щодо оплати ОСОБА_2 чи ОСОБА_5 не свідчать про зацікавленість відповідачів у спірній квартирі.

Ставить під сумнів достовірність доказів, наданих ОСОБА_2 , а саме акту про перевірку вентиляційних каналів в квартирі та інструкції по газовому водонагрівачу, а також пояснення свідка ОСОБА_7 не робив ремонт у квартирі АДРЕСА_2 , а всі витрати по її благоустрою позивач несла самостійно.

Стосовно ОСОБА_3 зазначає, що вказана вище квартира окрім реєстрації ніколи не була його постійним чи тимчасовим помешканням, оскільки мешкає він з батьками за адресою АДРЕСА_3 .

Вважає, що надані відповідачем копії судових рішень від 17.04.2009 року та 04.08.2009 року, а також копії закордонного паспорту не можуть бути доказом того, що відповідачі протягом багатьох років не проявляли інтересу до квартири та не проживали в ній. Звертає увагу, що оприлюднюючи оголошення про пошук роботи ОСОБА_2 зазначав адресу по АДРЕСА_4 .

Зазначає, що відповідачі без всяких перешкод у доступі до квартири з її боку свідомо вибрали собі інше помешкання АДРЕСА_3 , в якому проживають, про яке дбають і частина якого приватизована ОСОБА_3 ..

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та її представник-адвокат Немчинова Л.Б., представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -адвокат Волинець Т.В..

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронних листів та довідки про доставку SMS (а.с21-25)

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, то відповідно до статті 367 ЦПК України законність рішення в іншій частині щодо зустрічного позову колегією суддів не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою18 в буд. АДРЕСА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, натомість в судовому засіданні представники позивача та відповідачів підтвердили обставини, що сторони знаходяться в неприязних стосунках, а тому у них постійно виникають конфлікти стосовно спірної квартири. Дана квартира на разі не приватизована, оскільки сторони не можуть досягти домовленості й в цьому питанні.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 71 ЖК України передбачено,що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців,цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,а в разі спору судом.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 1964 року на підставі ордеру № 155 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана батьку ОСОБА_4 .. Членами його сім`ї на той час були його дружина ОСОБА_5 та двоє неповнолітніх дітей- ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ..

В 1984 році у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .. 09 грудня 1998 році шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_5 - мати відповідача, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про смерть.

В спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 7768 від 03 вересня 2020 року.

В підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надано акт від 09 вересня 2020 року, складений сусідами, в якому зазначено,що ОСОБА_2 з 1998 року розірвав шлюб з ОСОБА_1 , рідко з`являвся в спірній квартирі, лише провідував свою матір- ОСОБА_5 , в квартирі не залишався та не оплачував комунальні послуги, проживає з іншою сім`єю. Після смерті матері ОСОБА_2 в спірній квартирі не з`являвся.

Допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили,що ОСОБА_2 зі своїм сином від другого шлюбу в спірній квартирі не проживають, в спірній квартирі проживає лише ОСОБА_1 її колишнього чоловіка ОСОБА_2 свідок там ніколи не бачила, оплату комунальних послуг також здійснює лише ОСОБА_1 ..

Суд першої інстанції правильно не прийняв як належний доказ для визнання відповідача таким , що втратив право користування спірним житлом, зазначений акт та пояснення свідків,оскільки як свідками так і в акті підтверджено факт не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі. Однак причину не проживання в квартирі та її поважність свідки не вказують.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що між ним та позивачкою склалися неприязні стосунки, він має іншу сім`ю, до середини 2020 року в спірній квартирі проживав без реєстрації син позивачки- ОСОБА_10 .. Крім того, він часто перебуває у тривалих відрядженнях.

Із наданої копії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2009 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2009 року, в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 вбачається, що сина ОСОБА_1 - ОСОБА_10 було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою та знято з реєстрації.

24 листопада 2020 року мав місце виклик поліції за адресою розташування спірної квартири,що підтверджено листом патрульної поліції в Дніпропетровській області. Сама позивач підтвердила у відзиві на зустрічну позовну заяву про те, що міняла серцевину у замку вхідних дверей. Доказів того,що після зміни серцевини замка ключ від вхідних дверей надавався ОСОБА_2 , позивачем не надано.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того,що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі без поважних причин. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, між сторонами склалися неприязні стосунки, позивач не надала йому після заміни серцевини замка ключ від вхідних дверей; у зв`язку із тим, що відповідач має іншу сім`ю, а позивач залишилася проживати в спірній квартирі після розірвання шлюбу з відповідачем, вселення та проживання відповідача із новою сім`єю в спірній квартирі було неможливим; спірна квартира є його єдиним жилим приміщенням, на користування яким, він має право. Проживання відповідача ОСОБА_2 за іншою адресою зумовлене створенням іншої сім`ї.

Суд першої інстанції правильно зазначив,що відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК України передумови для позбавлення ОСОБА_2 права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком та який був членом сім`ї наймача, про що свідчить ордер від 07 лютого 1964 року № 155 на отримання спірної квартири. Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог і вірно дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Оплата комунальних послуг однією із сторін та наявність заборгованості за комунальні послуги не можуть бути підставою для позбавлення права на житло згідно зі статями 71, 72 ЖК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Відповідачем надано до суду квитанції про періодичну часткову сплату комунальних послуг, які не спростовуються позивачем.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення в цій частині не вбачається.

Судом першої інстанції встановлено,що в спірній квартирі зареєстрований також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,який є сином ОСОБА_2 від іншого шлюбу. Звертаючись до нього з позовом про визнання таким,що втратив право користування спірним житлом,позивач посилалася на те, що від народження ОСОБА_3 ніколи не вселявся та не жив у спірній квартирі,оскільки його батьки жили за іншою адресою. Зазначені доводи нічим не спростовуються. Доказів того, що після досягнення ним повноліття він мав намір вселитися в спірну квартиру та проживати там, не надано. Про вселення в спірну квартиру звернувся із зустрічним позовом лише ОСОБА_2 .. Крім того, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача ОСОБА_3 ..

Оскільки досягши повноліття ОСОБА_3 не мав наміру вселитися у спірне житло, ніякого інтересу до спірного житла не проявляє, то є підстави для визнання його таким ,що втратив право користування спірним житлом. На зазначене суд першої інстанції помилково не звернув уваги.

Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житлом не є порушенням права відповідача на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки відповідач не довів, що вважає спірну квартиру своїм «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, він не має жодного іншого зв`язку із ним, оскільки не використовував його за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин).

Доводи про те, що суд першої інстанції не знайшов підстав для вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру, що підтверджує позовні вимоги не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про вселення не оскаржувалося, а значить і не було предметом перевірки апеляційною інстанцією на предмет його відповідності встановленим обставинам та вимогам матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання таким,що втратив право користування спірним житлом ОСОБА_3 та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_3

таким,що втратив право користування спірним житлом.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст.368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою18 буд. АДРЕСА_5 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Судді: