Справа № 569/81/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованої суми коштів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача помилково перераховані кошти, з урахуванням індексу інфляції за час прострочення виконання зобов`язання, в сумі 110000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 28 грудня 2017 року о 12 годині 48 хвилин ним через відділення «Метро» Чернівецької філії ПАТ КБ «Приватбанк» помилково було перераховано на картковий рахунок № НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , кошти в сумі 110000 грн. Станом на 27 грудня 2020 року кошти ОСОБА_2 не повернуто.

Ухвалою від 21 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунув.

Ухвалою від 9 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_5 суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі.

9 квітня 2021 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в позові відмовити в повному обсязі. Заперечення проти позову мотивує тим, що підстав для стягнення перерахованих йому коштів в розмірі 110000 грн немає. Позивач перерахував грошові кошти через банк, а не особисто в режимі онлайн; зазначив всі реквізити про нього як отримувача платежі, які позивач не міг дізнатися, окрім як від нього; сума коштів є великою, що в сукупності виключає помилковість в перерахуванні коштів. Крім того, раніше, 14 вересня 2017 року позивач перерахував йому грошові кошти в розмірі 132000 грн. Протягом трьох років позивач ні до банку, ні до нього щодо повернення цих коштів не звертався. Позивач свідомо та обґрунтовано перерахував йому грошові кошти на рахунок в банківську установу на виконання існуючих між ними на той час цивільно-правових зобов`язань. В зв`язку з виконанням зобов`язання документи, які були в нього по цьому зобов`язанні, знищені. Безпідставним є посилання позивача на ст.387, 1212 ЦК України, так як вони стосуються повернення майна, набутого незаконно та безпідставно. Будь-якого майна позивач йому не надавав, незаконних та безпідставних діянь щодо позивача він не вчиняв.

Протокольною ухвалою від 14 червня 2021 року суд відмовив в прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою від 14 червня 2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 18 листопада 2021 року суд задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів.

В судовому засіданні 5 серпня 2021 року представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що кошти в сумі 110000 грн позивач в грудні 2017 року перерахував на рахунок відповідача помилково. Доказів наявності між сторонами будь-яких договірних відносин немає. Відповідач набув кошти неправомірно, без будь-яких правових підстав, а тому зобов`язаний повернути на підставі ст.1212 ЦК України. Позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів в телефонному режимі, але відповідач добровільно їх не повернув. В судовому засіданні 30 травня 2022 року представник позивача пояснив, що між сторонами були усні перемовини щодо придбання товару. На підставі цих домовленостей позивач сплатив кошти, але товар не отримав. Письмового договору сторони не укладали, тому це безпідставно отримані кошти, які підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 753/20633/15-ц. Кошти відповідач отримав як фізична особа, а не як підприємець. У вересні 2017 року позивач перерахував відповідачу 132000 грн як аванс за товар, потім доплатив ще 110000 грн. Довго чекав коли доставлять товарі, але влітку 2018 року змушений був придбати товар в іншій фірмі. Реквізити рахунку позивач дізнався від відповідача. Доказів передання товару позивачу відповідач не надав. У випадку наявності усної домовленості та невиконання зобов`язання позивач вправі звернутися з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів. Просить позов задовольнити.

Відповідач, допитаний як свідок, показав, що як підприємець займається продажем сільськогосподарської техніки. В 2017 році ОСОБА_5 виявив бажання придбати візочок для транспортування жатки «Флекс» для збирання бобових культур, оскільки надавав послуги по їх збиранню. Домовились про ціну товару 250000 грн зі знижкою 8000 грн. У вересні 2017 року позивач перерахував 132000 грн. Враховуючи своєрідність сільськогосподарського сезону товар позивачу передали до жовтня 2017 року без сплати повної вартості. Надалі докладали зусиль, щоб позивач доплатив решту 110000 грн, що він зробив в грудні 2017 року. Бухгалтерія закрила цю господарську операцію, бо позивач все сплатив. Документи не збереглися, оскільки закінчився трирічний строк їх зберігання. Договірні відносини були з ним як ФОП, реквізити рахунку надавав позивачу особисто. Після передачі товару та отримання ним коштів позивач жодного разу не звертався до нього з вимогою про повернення коштів.

Представники відповідача додатково пояснили, що між сторонами були господарські правовідносини, що виключає застосування ст.1212 ЦК України. До 4 грудня 2017 року позивач ОСОБА_5 як ФОП займався діяльністю з вирощування зернових і бобових культур. На виконання договірних відносин позивач сплатив ОСОБА_2 кошти в сумі 132000 грн 14 вересня 2017 року та 110000 грн 28 грудня 2017 року. Сторони були знайомі між собою, реквізити позивач отримав від відповідача, двічі сплатив кошти, протягом трьох років не звертався щодо помилкового перерахування коштів. Просять в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що 28 грудня 2017 року ОСОБА_5 через відділення «Метро» Чернівецької філії ПАТ КБ «Приватбанк» перерахував кошти в сумі 110000 грн на картковий рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_1 , що підтверджується заявою на переказ готівки RC_H1U716509BNJ1PK14WMU12. Факт отримання коштів відповідач не заперечує.

14 вересня 2017 року ОСОБА_5 через Сокирянське відділення Чернівецької філії ПАТ КБ «Приватбанк» перерахував кошти в сумі 132000 грн на картковий рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_1 , про що свідчить заява на переказ готівки RC_GJIDNE5C3DLA50UR4LTUP.

Позов про стягнення з відповідача коштів в сумі 110000 грн пред`явлений позивачем з підстав помилкового перерахування коштів, тобто набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави.

Правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулюються главою 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття (збереження) майна виникають за наявності таких умов: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України) або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється таки перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду справи.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У разі існування між сторонами договірних відносин, правовою підставою для задоволення вимог про стягнення сплачених коштів (коштів, сплачених за товар, який так і не було поставлено) є частина перша статті 670 ЦК України, а стаття 1212 ЦК України застосуванню до цих правовідносин не підлягає.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню воля до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до п.1.24) Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Позивач двічі перерахував кошти на картковий рахунок відповідача в сумі 132000 грн та 110000 грн, з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів ні до банку, ні до відповідача протягом трьох років не звертався. Заява-претензія щодо добровільного повернення коштів, що були помилково перераховані, направлена позивачем на адресу відповідача лише 11 березня 2021 року після відкриття провадження у цій справі. В судовому засіданні представник позивача підтвердив факт існування між сторонами усної домовленості на придбання товару та здійснення перерахування коштів на виконання такої домовленості.

Зазначені обставини спростовують доводи позивача про помилкове перерахування ним коштів відповідачеві, оскільки кошти перераховані належному отримувачу, а тому підстави для стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів відсутні.

Визначення способу захисту, а саме визначення позовних вимог, обґрунтування позову певними правовими нормами, посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача. Реалізація прав відповідача на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими вимогами та підставами, викладеними позивачем.

В судовому засіданні представник позивача на обгрунтування безпідставності набуття відповідачем коштів покликався на відсутність укладеного між сторонами письмового договору та невиконання відповідачем зобов`язань щодо поставки товару. При цьому, представник позивача не зазначив ні повну вартість товару, яку необхідно було сплатити, ні конкретної назви товару, домовленість на придбання якого була досягнута між сторонами.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

За положеннями ч.3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Заяви про зміну підстав позову позивач до закінчення підготовчого засідання не подав. Підставою пред`явленого позову позивач визначив помилкове перерахування коштів, а не наявність усної домовленості між сторонами, яка надалі не була виконана відповідачем.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Не є зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин. Однак, в цій справі обставини помилкового перерахування коштів (тобто неналежному отримувачу) та обставини перерахування коштів належному отримувачу на виконання усної домовленості, яка надалі не була ним виконана, є взаємовиключними та не можуть доповнювати одне одного.

Суд не приймає до уваги покликання представника позивача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 753/20633/15-ц, оскільки у вказаній справі суд виклав висновок щодо поширення правил про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави на отримане за нікчемним правочином.

Враховуючи, що позивач не надав суду доказів помилкового перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, в задоволенні позову належить відмовити.

За правилами ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованої суми коштів.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ .

Повне судове рішення складене 15 червня 2022 року.

Суддя