КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №372/2013/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4337/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року (суддя Кравченко М.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у червні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 1 квітня 2011р. у розмірі 116 497грн 28 коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг відповідач 1 квітня 2011р. підписав заяву, чим підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується його підписом у анкеті-заяві.

Також позивач посилався на те, що 1 квітня 2011р. відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». У вказаній довідці відповідач підтвердив, що з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, відкрив кредитний рахунок, встановив початковий кредитний ліміт, видав відповідачу кредитну картку та надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, що у подальшому був збільшений до 2 000грн, що вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 30 квітня 2020р. становить 116497грн 28 коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 835грн 94коп., загального залишку заборгованості за відсотками у розмірі 105 074грн 44коп., нарахованої пені у розмірі 4 563грн 22коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 4 563грн 68коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі та стягнути судові витрати.

Зокрема, позивач посилається на те, відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено:

- тип картки, тип кредитної лінії;

- базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%);

- розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості;

- строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним;

- порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості (1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше);

- розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, а саме (500грн. +5% від суми позову);

- розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо.

Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору.

Крім того позивач зазначає, що згідно виписки про рух коштів, відповідач активно користувався кредитним лімітом, а главою 71 ЦК України не передбачено надання безоплатного кредиту фінансовою установою - Банком.

Позивач стверджує, що банком надано належні докази у підтвердження правомірності нарахування заборгованості за відсотками за користування кредитом та неустойкою, а також наявності заборгованості по кредиту.

Позивач зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд фактично звільнив відповідача від виконання зобов`язань за укладеним договором та стверджує, що вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не поданий.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій просив видати йому платіжну картку кредитка «Універсальна» та погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (с.с.22).

Також у заяві, підписаній відповідачем, зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, та зобов`язався їх виконувати.

Крім того 1 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по

договору SAMDN1087, згідно якої базова відсоткова ставка за користування кредитом складає 2,5% в місяць (30% річних), розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості і повинен бути внесений до 25 числа місяця, наступного за звітним. У довідці також визначені порядок нарахування та розмір пені, штрафів за невиконання зобов`язань (с.с. 24)

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 квітня 2020р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 116497грн 28 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 835грн 94коп., загального залишку заборгованості за відсотками у розмірі 105 074грн 44коп., нарахованої пені у розмірі 4 563грн 22коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 4 563грн 68коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що копія анкети-заяви, яка додана до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, так як вона є лише пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні ЦК України і для укладення договору обов`язковим елементом процедури такого укладення є прийняття цієї пропозиції (акцепт), відсутність якої підтверджується доданими до позовної заяви документами, що свідчить про відсутність договору між сторонами.

Крім того, в зазначеній анкеті-заяві відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання, насамперед, в анкеті-заяві відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, відсутня умова про обов`язок повернення відповідачем цих коштів.

Також суд першої інстанції зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг не можуть підтверджувати факт існування боргу, так як в цих документах немає жодного посилання на відповідача, а також вони ним не підписані, що свідчить про те, що вони на нього не розповсюджуються.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, було передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Частинами 1 та 2 статті 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

З наданої позивачем суду першої інстанції анкети-заяви від 1 квітня 2011 року, яка підписана відповідачем, убачається, що ОСОБА_1 просив відкрити йому рахунок та видати платіжну картку кредитка «Універсальна» (с.с.23).

Крім того, 1 квітня 2011 року ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», згідно якої базова відсоткова ставка за користування кредитом складає 2,5% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50грн і повинен бути внесений до 25 числа місяця, наступного за звітним. У довідці також визначені порядок нарахування та розмір пені, штрафів за невиконання зобов`язань (с.с.24).

Підписавши вказану заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та довідку, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, тобто сторони погодили всі істотні умови кредитного договору.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (постанова Верховного суду у справі № 200/5647/18).

Позивачем суду першої інстанції надані: довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки терміном дії з 1 квітня 2011 року по грудень 2014 року та з 30 вересня 2011 року по грудень 2014 року; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за період з 1 квітня 2011 року по 23 січня 2020 року; виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що 1 квітня 2011 року банк встановив позичальнику кредитний ліміт у сумі 300грн, а з 2 квітня 2011 - 500грн, і з 8 квітня 2011 року позичальник почав користуватися кредитними коштами. У подальшому кредитний ліміт збільшувався банком і станом на 6 квітня 2013 року становив 2 000грн. З виписки з карткового рахунку вбачається, що після збільшення кредитного ліміту ОСОБА_1 продовжував користуватися кредитними коштами та погашати кредитну заборгованість (24 грудня 2014 року - 601грн).

Таким чином, надана банком виписка з карткового рахунку позичальника, якій суд повинен був дати оцінку у сукупності з іншими наявними у справі доказами, підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Крім того, під час судового розгляду відповідач ОСОБА_1 підтвердив підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування, отримання кредитних карток та користування кредитними коштами, і часткове погашення кредитної заборгованості. Також відповідач не заперечував наявність у нього заборгованості за тілом кредиту у сумі 835грн 94коп.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика

вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки зроблені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Згідно пункту 2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг для надання банківських послуг банк видає клієнту карту, її вид визначений у довідці про умови кредитування та заяві. Датою укладення договору є дата отримання картки

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг (користування платіжною карткою) картка діє до останнього дня місяця, який указано на лицевій стороні картки.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку (пункт 2.1.1.2.12.)

Пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною договору, а також визначається даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом.

Отже, кредит видається банком на строк дії картки і позичальник повинен повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у строк дії картки.

З довідки про видані ОСОБА_1 кредитні картки вбачається, що відповідачу були видані картки № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 терміном дії з 1 квітня 2011 року та 30 вересня 2011 року відповідно і до грудня 2014 року (с.с.22).

Таким чином, відповідач зобов`язаний був повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до 31 грудня 2014 року і строк дії договору закінчився 31 грудня 2014 року.

З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитом до 29 лютого 2020 року, тобто після закінчення строку дії договору.

Позивачем не було надано суду доказів, що кредитний договір продовжував діяти після 31 грудня 2014 року, а кредитна картка, яка була видана відповідачу, поновлювалася і діяла станом на 29 лютого 2020 року.

Надані позивачем суду Умови та правила надання банківських послуг не містять умов, що проценти, штрафи, передбачені умовами кредитного договору, підлягають сплаті клієнтом банку після закінчення договору.

Виходячи з вищевикладеного, відповідач зобов`язаний був повернути кредитні

кошти та сплачувати проценти за користування кредитними коштами до 31 грудня 2014 року, а відтак позивач мав право отримати проценти, нараховані до вказаної дати.

Нарахування банком процентів до 29 лютого 2020 року суперечить умовам договору, укладеного з відповідачем, вищезазначеним нормам матеріального права та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку вбачається, що останній платіж на поповнення картки відповідачем внесено 24 грудня 2014 року у сумі 601грн і станом на 31 грудня 2014 року відповідач мав заборгованість за тілом кредиту 1843грн 21коп та за процентами 127грн 13коп.

Також з виписки по картковому рахунку вбачається, що з 1 січня 2015 року по 17 жовтня 2017 року банк здійснював автоматичне погашення заборгованості шляхом списання грошових коштів з інших кредитних карток позичальника на суму 1 838грн 76коп.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно довідки про умови кредитування, яка підписана відповідачем, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості становить 1% від заборгованості, але не менше 30грн у місяць, та нараховується один раз у місяць при наявності прострочення по кредиту чи процентам 5 та більше днів при виникненні прострочення на суму від 50грн та більше, а також шляхом ділення базової процентної ставки по договору на 30, яка нараховується за кожний день прострочення кредиту.

Також у довідці про умови кредитування зазначено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, останній зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 грудня 2014 року відповідачу не була нарахована пеня та штрафи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заборгованість відповідача за кредитним договором на час звернення банку до суду становила 131грн 58коп. (1843грн 21коп + 127грн 13коп.) -1 838грн 76коп.).

З технічного запису судового засідання від 23 вересня 2021 року вбачається, що відповідач заявив про сплив позовної давності та просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

Заперечуючи проти застосування наслідків спливу позовної давності представник позивача зазначав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки останній платіж на погашення заборгованості відповідачем вчинено 15 вересня 2017 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого

особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч. 1ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц та від 21 квітня 2021 року у справі № 211/5281/16-ц.

Враховуючи, що 15 вересня 2017 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості, яке було здійснено без волевиявлення відповідача, вказана дата не може вважатися початком перебігу строків позовної давності, а тому твердження представника позивача не ґрунтуються на зазначених нормах матеріального права та є помилковими.

Також безпідставними є посилання представника позивача на те, що Умовами та правилами надання банківських послуг визначено, що строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, неустойки був збільшений до 50 років.

Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Позивачем суду першої інстанції не було надано доказів, що відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами, які були надані суду першої інстанції, і у письмовому вигляді погодив збільшення позовної давності.

Таким чином, починаючи з 26 січня 2015 року позивач мав правові підстави для звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача і такий строк закінчився 26 січня 2018року. Разом з цим, з даним позовом позивач звернувся до суду у червні 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку.

Матеріали справи не містять заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Виходячи з того, що відповідач заявив про застосування позовної давності, даний позов подано з пропущенням встановленого законом трирічного строку позовної давності,

поважності причин пропуску строку позовної давності представником позивача не наведено, апеляційний суд вважає, що доведені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані позивачем докази, неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, апеляційний суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк