Справа № 159/2171/22
Провадження № 2/159/866/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.

з участю секретаря судового засідання - Пустової А.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до відповідача: ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 24.05.2019 в розмірі 30 574,94 гривень.

Позов мотивовано тим, що 24.05.2019 ОСОБА_1 при підписані анкети-заяви погодився на запропоновані Банком умови кредитування, приєднався до розміщених на банківському сайті Умов та Правил надання банківських послуг, отримав платіжну карту та згодом скористався кредитними коштами у вигляді встановленого кредитного ліміту. Через неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту станом на 22.03.2022 утворилась заявлена до стягнення заборгованість на загальну суму 30 574,94 грн, з яких 24088,56 грн заборгованість за тілом кредиту та 6486,38 грн заборгованість за відсотками.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечив, вважає кредитний договір неукладеним, оскільки не відбулось його двостороннього підписання. Зазначає, що долучені до позовної заяви Анкета-заява надання банківських послуг, Умови і Правила кредитування, Паспорт споживчого кредитування не є кредитним договором чи його складовими. Вказує на відсутність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки особисто кошти з карткового рахунку не витрачав, а під впливом обману шахраїв перерахував кошти на рахунок невідомих осіб у зв`язку з чим 12.06.2021 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000477 за ознаками ч.1 ст.190 КК України.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 24.05.2019 про надання банківських послуг відповідачу відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 , ключем до рахунку є пластикова Картка і номер мобільного телефону, який відповідач зазначив у заяві. За допомогою встановлених ключів відповідачу надана можливість дистанційного обслуговування з використанням паролю, що надходить на фінансовий (мобільний) телефон. Видані відповідачу кредитні картки є поновлюваною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається в межах встановленого ліміту заборгованості. Клієнт використавши та погасивши заборгованість, може знову користуватись нею у межах строку дії картки. 14.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до Банку із заявою про перевипуск картки і отримав картку з новим строком дії. Випискою по рахунку доведено, що відповідач активно користування кредитними коштами, частково сплачував заборгованість, тому зобов`язаний повернути тіло кредиту і сплатити відсотки за ставкою обумовленою у підписаному ним Паспорті споживного кредитування від 24.05.2019.

На підставі п.2 ч.6 ст.19, ч.1 ст.274 ЦПК України справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судові засідання не з`явився, клопотав про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача адвокат Кохан-Гнатюк Н.В. в судовому засіданні 19.10.2022 проти позову заперечила з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Просила врахувати ту обставину, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 загубив свій мобільний телефон, а у червні 2021 року до нього зателефонувала особа, яка представилась працівником «Приватбанку» і повідомила, що за допомогою втраченого телефону у шахрайській спосіб були зняті з карти банку усі кошти, тому з метою їх повернення необхідно за допомогою терміналу самообслуговування виконати певні дії, послідовність яких ОСОБА_1 не пам`ятає, але вони включали перерахування коштів на різні рахунки на загальну суму 24 078,56 грн. Згодом запропонували назвати номер банківської карти особи, якій довіряє, ОСОБА_1 назвав номер карти дружини. Як з`ясувалось, що на рахунок дружини кошти не надійшли, а навпаки у шахрайській спосіб заволоділи її коштами в розмірі 24 000 грн. На підставі заяви ОСОБА_1 12.06.2021 розпочато кримінальне провадження №0000477.

На думку представника відповідача адвокат Кохан-Гнатюк Н.В. у відповідача відсутній обов`язок повертати банку кошти, які він фактично не використовував.

У заяві від 13.12.2022 представник відповідача просила подальший розгляд справи проводити у її відсутності.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового засідання 13.12.2022 технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити часткового з таких мотивів.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2019 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

На підставі цієї заяви відповідачу відкрито картковий рахунок і для користування кредитними коштами видано кредитну карту № НОМЕР_1 із терміном дії до 04.2023. За заявою ОСОБА_1 14.06.2021 йому видана нова кредитна карта № НОМЕР_2 із терміном дії до 07.2025.

Конкретні Умови та Правила надання банківських послуг, тарифи кредитування, долучені до позовної заяви, відповідачем не підписані.

За розрахунком банку відповідач користувався кредитними коштами, станом на 22.03.2022 рахується заборгованість на загальну суму 30 574,94 грн, з яких 24088,56 грн заборгованість за тілом кредиту та 6 486,38 грн заборгованість за відсотками.

Отже, предметом даного позову є стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування, який є змішаним договором відкриття рахунку та кредитування.

Статтею 1066 ЦК передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (ст.1067 ЦК України, в редакції чинній на час відкриття рахунку).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.1069 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з приписами статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua та Паспорт споживчого кредиту, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, долучені до позовної заяви Умови, Тарифи не містять підпису відповідача.

Таким чином, позивачем не доведено, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку і Тарифи кредитування розумів відповідач підписуючи анкету-заяву.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Суд також відхиляє доводи банку про обізнаність і згоду відповідача із процентною ставкою по кредиту, яка наведена у підписаному відповідачем Паспорті споживчого кредиту від 24.05.2019, оскільки зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, адже передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача, а тому доводи банку про погодження умов кредитного договору шляхом підписання позичальником даного паспорту кредиту є необґрунтованими.

При прийнятті рішення суд врахував правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20.

Таким чином, у цій справі до стягнення підлягає лише фактично використана та не повернута сума кредиту (тіло кредиту).

Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки по рахунку вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, у тому числі знімав готівку, розраховувався у торгівельних закладах, перераховував кошти на інші рахунки.

Згідно із розрахунком заборгованості, який узгоджується із випискою по рахунку, заборгованість за тілом кредиту становить 24 088,56 гривень.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони.

Позивач довів суду використання та неповернення відповідачем кредитних коштів в розмірі 24088,56 гривень.

Відповідач розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовував.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку повертати кошти, які за його твердженням він перерахував на рахунок шахраїв.

Відповідно до ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до вимог ст.1068 ЦК України (в редакції на час перерахування коштів) банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідно розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі безпідставного списання банком з рахунку клієнта коштів або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.9 розділі VI Положення про порядок комісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 ( в редакції на час виникнення правовідносин) користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З наданих відповідачем копій матеріалів кримінального провадження №0000477 від 12.06.2021 за ознаками ч.1 ст.190 КК України вбачається, що відповідач особисто ініціював трансакції по перерахуванню 11.06.2021 коштів на рахунки невідомих осіб в сумі 24 078,56 грн.

За таких обставин не йдеться про безпідставне списання банком коштів з рахунку клієнта чи порушення розпорядження клієнта, тому банком правомірно ці кошти віднесені до кредитної заборгованості.

З урахуванням наведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволені судом на 79 %, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати в розмірі 1960,00 грн ( 2481х79:100).

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 274-278, 280 ЦПК України, статтями 526, 633, 634, 1048, 1049, 1056-1 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.05.2019, яка відповідає заборгованості за тілом кредиту в розмірі 24 088,56 грн та судовий збір в розмірі 1 960,00 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , МФО 305299, рахунок № НОМЕР_3 , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 13.12.2022

ГоловуючийТ. В. ДЕНИСЮК