Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів: Зілінської М.В., Івіної М.Ю., Передрій І.В.,

учасники справи:

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - адвокат Кирієнко В.В.,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - адвокат Ільїн О.П.,

інші учасники справи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд ухвалити рішення про поділ спільного сумісного майна подружжя, - визнати за ОСОБА_4 право власності на 4/10 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016 та на 4/10 частини садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 03 листопада 2001 року між сторонами зареєстровано шлюб. 30 червня 2021 року Печерський районний суд міста Києва ухвалив рішення по справі № 757/34084/20-ц, яким шлюб між сторонами розірвано. Не погоджуючись із зазначеним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. 01 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку. Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_5 зобов`язалась передати земельну ділянку і розташований на ній садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, у власність в наступних частинах: ОСОБА_1 - 8/10 частини, ОСОБА_3 - 2/10 частини, які зобов`язались прийняти земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок у наступних частинах і сплатити за них обговорену грошову суму. Відповідно до п. 2 Договору земельна ділянка та садовий будинок розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що власне житло, яке було в неї, вона відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 . Отримані кошти були витрачені на придбання спірних земельної ділянки та садового будинку. Позивач вважає, що оскільки спірні земельна ділянка та садовий будинок були придбані під час шлюбу, це майно належить на праві спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.89-90)

Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року накладено арешт на 4/10 частини земельної ділянки АДРЕСА_2 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 та накладено арешт на 4/10 частини садового будинку АДРЕСА_2 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 . (а.с.91-92)

13 грудня 2021 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Ільїна О.П. надійшла зустрічна позовна заява (а.с.145-150).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя залишено без руху та надано десятиденний строк про усунення недоліків. (а.с.133-134)

28 січня 2022 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ільїна О.П. надійшла зустрічна позовна заява в новій редакції та квитанція про доплату судового збору (а.с.160-165-а).

Згідно заявлених вимог позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить суд:

-визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 1113/2500 садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016;

-здійснити поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнавши право власності: за ОСОБА_4 587/5000 садового будинку та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, як частини у спільному майні подружжя; за ОСОБА_1 587/5000 садового будинку та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, як частини у спільному майні подружжя.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що позивачем неправильно визначено об`єм спільного майна подружжя та не враховано вкладення в придбання такого майна особистих коштів відповідача. У зустрічному позові зазначено, що позивачем перекручено реальні обставини справи щодо продажу нею власного житла. Вказується, що таке майно дійсно було придбано 01 червня 2007 року, після продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , вчиненого 10 травня 2007 року - за рахунок коштів, отриманих від такого продажу. Власниками проданої квартири в рівних частках були члени сім`ї ОСОБА_1 : ОСОБА_6 - батько позивача, ОСОБА_7 - мати відповідача та сторони у справі. Як убачається з договору купівлі-продажу, право власності продавців було посвідчено свідоцтвом про право власності на житло, виданим 15 липня 1993 року відділом приватизації житла. Первинно ця квартира була приватизована членами сім`ї - батьками відповідача, відповідачем та його братом - третьою особою у справі. В подальшому,

у 2006 році, внаслідок договору міни, ОСОБА_3 за договором міни реалізував свою ј частку, яку придбала позивач. Отже ј квартири була придбана позивачем за договором міни під час шлюбу з відповідачем, отже ця ј частка квартири придбана у спільну власність подружжя. При цьому, реалізована відповідачем ј частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , квартири належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки набута в порядку приватизації. Ця квартира була продана за

328 250,00 грн, отже ј від цієї суми, що становить 82 062,50 грн та є особистою власністю подружжя, були витрачені на придбання спірного будинку та ділянки. При цьому за договором міни, укладеним між третьою особою та позивачем, остання коштів не отримувала. Тому, на переконання відповідача, частка у спірному майні, що відповідає 82 062,50 грн - 44,52% є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає. Решта майна, за виключенням того, що належить третій особі, а саме - 35,48% дійсно є спільною власністю сторін, яка може бути поділена в рівних частках по 17,74%.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 травня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя прийняти до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільної сумісної власності подружжя, об`єднавши їх в одне провадження. (а.с.168-169, 181-183)

Позивач ОСОБА_4 внаслідок укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8 . (а.с.167, 216)

31 травня 2022 року до суду від представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - адвоката Кирієнко В.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник позивача просить відмовити в задоволенні зустрічного позову та задовольнити вимоги первісного позову. У відзиві зазначено, що згідно договору купівлі-продажу спірного майна, його загальна вартість складає 184 331,00 грн, що було еквівалентом 36 501,18 доларів США. При цьому, від продажу ј частини квартири позивач отримала 16 250,00 доларів США та на момент купівлі спірного об`єкту нерухомості позивач в повному обсязі внесла оплату 40% вартості за це майно. Крім того, позивач брала участь в утриманні будинку, придбанні меблів та побутової техніки тощо. (а.с.184-186)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.196-197)

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Кирієнко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та відзиві на зустрічний позов та додатково пояснила, що спірне майно було придбано у шлюбі, за спільні кошти, за згодою позивача. Також зазначила, що фактично сторони припинили шлюбні відносини в березні 2020 року. Підкреслила, що позивач не має житла та втратила можливість користуватись майном. Додатково пояснила, що спірні будинок та земельна ділянка були придбані за кошти отримані кожною із сторін від реалізації квартири, в якій їм належало по ј частині. Свої кошти для придбання спірного майна позивач передала особисто відповідачу, який уклав договір купівлі-продажу. Частина квартири по вул.Червонопільській була набута позивачем у власність за договором міни, укладеним з третьою особою. При цьому позивач обміняла належну їй ј частину квартири, розташованої по вул. Алматинській , яка була придбана за програмою КМДА та належала в рівних частках позивачу, відповідачу та його батькам.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвокат Ільїн О.П. в судовому засіданні просив задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви з викладених у зустрічному позові підстав, надав пояснення аналогічні доводам, викладені у зустрічній позовній заяві та додатково пояснив, що сторони дійсно не проживають однією сім`єю з березня 2020 року. Для придбання спірного майна були використані кошти від продажу квартири по вул.Червонопільській . При цьому зазначив, що обміняна позивачем ј частина квартири була набута під час шлюбу.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 у судовому засіданні просив зустрічний позов задовольнити, відмовити в задоволенні первісного позову та пояснив, що насправді все майно належало його батькам. Підтвердив, що квартира по вул.Алматинській була придбана за програмою КМДА - частково за державні кошти, власниками цієї квартири в рівних частках були позивач, відповідач та його батьки. В подальшому позивач обміняла свою ј частку квартири по АДРЕСА_5 , що належала брату відповідача - третій особі у справі. Пояснив, що за квартиру по вул.Алматинській оплати проводились приблизно в 2005 році. Зазначив, що його та позивача коштів від реалізації квартири по вул.Червонопільській , на придбання спірних будинку та земельної ділянки не вистачало, в договорі купівлі-продажу спірного майна ціна була занижена.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та зазначив, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, зустрічний позов - задовольнити.

Вислухавши пояснення представника позивача (відповідача за зустрічним позовом), відповідача (позивача за зустрічним позовом) та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони з 03 листопада 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.53).

Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року (справа №757/34084/20-ц) шлюб між сторонами розірвано.

Також, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року залишено без змін.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторони визнали в судовому засіданні, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені в березні 2020 року.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня

2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Предметом спору в даній справі є: 8/10 частин земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016 та

8/10 частини садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

При цьому сторонами не заперечується набуття вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання.

Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу цього майна.

Судом встановлено, що 01 червня 2007 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), ОСОБА_3 (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, згідно умов якого продавець передав у власність земельну ділянку і розташований на ній садовий будинок в наступних частинах: ОСОБА_1 - 8/10 частин, ОСОБА_3 - 2/10 частин. Земельна ділянка та садовий будинок, що є предметом продажу, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0319 га, кадастровий номер :66:543:0016, садовий будинок загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м. Продаж земельної ділянки вчинено за 163 317,00 грн, садового будинку за 21 114,00 грн, всього 184 331,00 грн. (а.с.38-41, 69-зворот-71)

На підставі цього договору 30 жовтня 2007 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на 8/10 земельної ділянки Серії ЯЕ №992147. (а.с.42, 71-зворот)

Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 09 листопада 2021 року проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1

8/10 частин земельної ділянки площею 0.0319 га, кадастровий номер :66:543:0016 (цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби).

Також, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 12 листопада 2021 року проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1

8/10 частин садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м (опис: будинок позначений на плані під літ.«АІІ», госпблок позначений на плані під літ.«Б», спорудження позначені на плані №1,2).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч.7 ст.57 СК України)

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Як убачається з матеріалів справи, 10 травня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_9 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 . За згодою сторін, ціна продажу становить

328 250,00 грн, що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 65 000,00 доларів США. (а.с.152-153)

За змістом цього договору, квартира належить продавцям на підставі: свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 липня 1993 року відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації м.Києва; нотаріально посвідченого договору міни від 15 червня 2006 року. (п.1.2. договору)

Сторони визнали в судовому засіданні, що квартира

АДРЕСА_6 належала співвласникам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках - по ј кожному продавцю. При цьому ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 набули квартиру у власність на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 липня 1993 року відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації м.Києва (внаслідок безоплатної приватизації державного житлового фонду до реєстрації шлюбу між сторонами), а ОСОБА_4 частина квартири належала на підставі договору міни від 15 червня 2006 року.

Крім того, сторони підтвердили в судовому засіданні, що за договором міни

від 15 червня 2006 року позивач обміняла належну їй ј частину квартири, розташованої в м.Києві по вул.Алматинській (яка була придбана за програмою КМДА та належала в рівних частках позивачу, відповідачу та його батькам) на ј частину квартири АДРЕСА_6 .

За змістом положень статтей 715, 716 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. До договору міни застосовуються загальні положення, серед іншого, про купівлю-продаж.

Також сторонами визнано в судовому засіданні, що кошти, одержані сторонами за належні їм частки від продажу квартири АДРЕСА_6 в повному обсязі були витрачені на придбання спірної земельної ділянки та садового будинку.

Як убачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку

від 01 червня 2007 року, спірні об`єкти нерухомості були придбані за загальною ціною 184 331,00 грн. Таким чином, вартість 8/10 частин, придбаних на ім`я відповідача

ОСОБА_1 становить 147 464,80 грн.

При цьому, згідно договору купівлі-продажу від 10 травня 2007 року, квартира АДРЕСА_6 була відчужена співвласниками за 328 250,00 грн. Отже частка кожного із співвласників, яким належало по ј частині вказаної квартири (що визнано сторонами у справі) дорівнює 82 062,50 грн.

Спрямування кожною із сторін повної суми одержаних ними від продажу квартири коштів на придбання спірного нерухомого майна визнано сторонами в судовому засіданні.

Таким чином, загальна сума коштів, витрачених на придбання спірного майна складає 164 125,00 грн, що перевищує вартість 8/10 частин спірних земельної ділянки та садового будинку, яка становила 147 464,80 грн.

При цьому доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні про те, що вартість спірного майна в договорі купівлі-продажу від 01 червня 2007 року була значною мірою занижена не підтверджені жодним доказом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що кожною із сторін на придбання спірного майна були витрачені в рівних частках особисті кошти, отримані ними від реалізації належних кожному з них часток в квартирі АДРЕСА_6 (позивачу за договором міни, відповідачу - внаслідок приватизації державного житлового фонду).

Наведеним, з одного боку спростовується твердження сторони позивача про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, а з іншого боку відсутні підстави вважати, що частка відповідача у праві власності є більшою ніж частка позивача (про що детально зазначалось у зустрічному позові).

Що стосується доводів сторони відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що частина квартири, розташованої в м.Києві по вул.Алматинській , ј частину якої позивач обміняла на ј частини в квартирі АДРЕСА_6 , була спільною сумісною власністю подружжя сторін, тому частка відповідача у праві власності на спірне майно має бути більшою, то їх слід визнати необґрунтованими, оскільки жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження таких доводів стороною відповідача суду не надано.

Так статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач (як за первісним так і за зустрічним позовом) повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

В судовому засіданні, при наданні пояснень відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 стверджував, що квартира в м.Києві по вул.Алматинській була придбана у

2005 році - під час перебування сторін у шлюбі, співвласниками (згідно правовстановлюючого документу) були в рівних частках батьки відповідача та сторони у справі. Тому він вважає, що ј частина вказаної квартири, оформлена на позивача, була спільною сумісною власністю подружжя сторін, як і в подальшому оформлена на неї частка квартири АДРЕСА_6 , та відповідна частка позивача в спірному майні є спільним майном подружжя, що підлягає поділу в рівних частках.

Проте стороною відповідача не надано суду жодного доказу з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності на підтвердження як придбання квартири в м.Києві по вул.Алматинській під час перебування сторін у шлюбі, так і на підтвердження часу, протягом якого вносились кошти за цю квартиру.

При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що в разі придбання квартири в м.Києві по вул.Алматинській під час перебування сторін у шлюбі, за умови набуття кожним із сторін по

ј частині квартири (про що стверджує сам відповідач), відчуження позивачем за договором міни належної їй частини квартири узгоджується з положеннями ч.1 ст.67,

ч.2 ст.69 СК України, адже реєстрація набутого в шлюбі майна в рівних частках за кожним із подружжя є фактичним поділом цього майна за взаємною згодою.

Наведені в усних поясненнях доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що все набуте за час перебування сторін у шлюбі майно придбане за кошти виключно батьків відповідача не підтверджені жодним доказом в розумінні ст.76-80 ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову - визнання в порядку поділу майна подружжя за позивачем права власності на 4/10 частини земельної ділянки та садового будинку із залишенням

4/10 частини вказаного нерухомого майна у власності відповідача, з огляду на те, що в судовому засіданні знайшло своє спростування твердження сторони позивача про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на підставі досліджених у судовому засіданні доказів та пояснень сторін судом встановлено, що на придбання спірного майна (8/10 частин земельної ділянки та садового будинку) сторонами в рівних частках були внесені кошти від реалізації майна, що перебувало в особистій приватній власності кожного із них. З цих же підстав суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову, також з урахуванням відсутності визначених законом підстав для визнання за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) права приватної власності на більшу частку в спірному майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні зустрічного позову відмовлено, а первісний позов задоволено частково - при цьому поділ здійснено судом у відповідності до запропонованих позивачем часток, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6 932,80 грн

(6 478,00 грн - за подання позовної заяви та 454,00 грн - за подання заяви про забезпечення позову).

На підставі викладеного, керуючись статтями 57, 60, 61, 63, 65, 67, 69, 70, 71 СК України, статтями 368, 372 ЦК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-82, 89, 90, 95, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), третя особа - ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), про поділ спільної сумісної власності подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- 4/10 частини земельної ділянки площею 0.0319 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016;

- 4/10 частини садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею

50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м (опис: будинок позначений на плані під літ.«АІІ», госпблок позначений на плані під літ.«Б», спорудження позначені на плані №1,2).

4/10 частини земельної ділянки площею 0.0319 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016 та 4/10 частини садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м (опис: будинок позначений на плані під літ.«АІІ», госпблок позначений на плані під літ.«Б», спорудження позначені на плані №1,2) - залишити у власності ОСОБА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 932,80 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ,

РНОКПП: НОМЕР_1 ), третя особа - ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 21 грудня 2022 року.

Суддя: