ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6194/19 Номер провадження 22-ц/814/605/22Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль ЗАЗ ФОРЗА, 2011 р.в.; меблі та побутову техніку: пральну машину (автомат), газову плиту, телевізор, м`який куточок у вітальні меблі в спальню (2х спальне ліжко, шифоньєр, трюмо, дві тумбочки), корпусні меблі в передпокій (шафа для одягу, тумба для взуття), меблі кухні (кухонні шафи, обідній стіл, стільці), тумбу під телевізор, холодильник; поділити майно між сторонами наступним чином: визнати за відповідачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на автомобіль ЗАЗ ФОРЗА, 2011 року випуску, виділивши його в натурі; визнати за відповідачем ОСОБА_1 право власності на спільно придбані меблі та побутову техніку, виділивши їй їх у натурі; судові витрати просив стягнути з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1996 року по 2017 рік перебував у шлюбі з відповідачем від якого мають двох спільних дітей 1998 р.н. та 2007 р.н.. За час шлюбу вони спільно придбали квартиру вартістю 802000 грн., автомобіль вартістю 135000 грн., а також меблі і побутову техніку приблизно на 136000 грн. І у зв`язку із тим, що на даний час відповідач чинить перешкоди в користуванні спільною власністю, тому звернувся до суду.

02.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, яку обґрунтувала тим, що спірна квартира була придбана за кошти які вона особисто брала як поворотну фінансову допомогу у розмірі 20 000 грн., як і на ремонту квартири вона особисто брала поворотну фінансову допомогу у розмірі 45 000грн. Автомобіль моделі Forza AF 4854 марки ЗАЗ був придбаний у шлюбі за спільні кошти подружжя і станом на 2013 рік коштував 88806 грн. Транспортний засіб зареєстрований на ОСОБА_1 та постійно знаходився у її користуванні, оскільки потрібний для сімейних потреб. Оскільки відповідач з 2017 року не сплачує кошти на утримання малолітнього сина та має заборгованість по аліментам у розмірі 30 000 грн., просила відступити від засад рівності часток в сторону збільшення її частки автомобіля.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м. в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4010 грн.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля модель Forza AF 4854 марки ЗАЗ, кузов № НОМЕР_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля модель Forza AF 4854 марки ЗАЗ, кузов № НОМЕР_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 675 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2021 року вирішено питання про стягнення судових витрат понесених

ОСОБА_1 основним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій прохала скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2021 року в частині задоволення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м. та визнання по Ѕ частині вищезазначеної квартири, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 вищезазначену квартиру.

Скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2021 року в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на Ѕ частки автомобіля модель Forza AF4854 марка ЗАЗ, кузов № НОМЕР_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відступивши від принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, визнавши, що частка ОСОБА_1 складає 2/3 вищезазначеного автомобіля, а за ОСОБА_2 - 1/3 вищевказаного автомобіля. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апелянт вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування істотних обставин справи, без врахування долучених до справи доказів.

Зокрема вказує, що суд дійшов помилкового висновку, коли визнав вищезазначену квартиру спільною сумісною власністю, адже, як стверджує апелянт, дана квартира була придбана за її особисті кошти для задоволення її особистих цілей. На підтвердження свого аргументу наводить наступні докази: копія Договору про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 13.01.2004 року; копія Договору про надання поворотної фінансової допомоги №78 від 05.12.2002 року; карта рахунку 3771 з 01.01.2004 по 27.08.2019 року; банківська виписка №БВ0000001 за 13.01.2004 року; довідка ТОВ «Ротонда-2013» від 29.09.2019 року; квитанція про повернення поворотної фінансової допомоги.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив, що підстав для відступлення від засади рівності про розподілі автомобілю немає. Адже, на думку апелянта, її чоловік, ОСОБА_2 не дбав про матеріальне становище родини протягом тривалого часу, що підтверджується показаннями її сина ОСОБА_3 , на що суд першої інстанції не звернув уваги. До того ж, як зазначає апелянт безспірним є факт боргу за аліменти починаючи з 2017 року і по теперішній час. Посилаючись на норму ст. 70 СК України, відповідно до якої при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї; суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього потребують інтереси виховання та утримання дітей, оскільки обидва з подружжя зобов`язані виховувати і утримувати їх.

Щодо порушення норм процесуального права апелянт зазначає наступне. 10 липня 2019 року було відкрито провадження по справі в Октябрському районному суді м. Полтави, понад 2 роки тривав процес розгляду справи щодо розподілу майна подружжя не через детальне дослідження судом усіх доказів, адже в результаті все рівно все майна було просто розділено навпіл. Апелянт вважає, що цим самим було порушено вимоги ст.2 ЦПК України, відповідно до якої однією з основним засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду. Аналогічні норми закріплені й Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Крім того, на думку апелянта, при розгляді даної справи не були досліджені належним чином всі докази, а наслідком стало відображення у рішенні суду обставин справи, що не відповідають дійсності, як зазначення, що ОСОБА_2 починаючи з 2001 року працював і міг здійснити вклад в придбання квартири, при цьому не досліджено, що рівень доходів його був недостатнім для придбання квартири. Також зазначення, що ОСОБА_2 міг допомагати в поверненні поворотної фінансової допомоги є виключно припущенням судді, адже такі обставини в суді не досліджувалися.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов 31.05.2022, в якому фактично повторюються аргументи, викладені у позовній заяві від 04.07.2019, у відзиві на зустрічну позовну заяву від 14.02.2020 року.

Судове засідання проводилось в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції з повідомленням учасників справи. На момент розгляду справи були присутні ОСОБА_1 та представники сторін. Позивач будучи належним чином повідомленим у судове засідання не з`явився, направивши свого представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди умотивовувати свої рішення (п.60 рішення по справі Єлісей-Узун і Андоні проти Румунії від 23.04.2019; рішення по справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 1996 про 2017 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, в якому мають спільних дітей 1998 р.н. та 2007 р.н. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність рухоме та нерухоме майно.

Так, за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2002 року на ім`я ОСОБА_1 була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 , інвентаризаційна оцінка якої становить 168866 грн.

Крім того, на підставі договору №28 купівлі-продажу автомобіля від 20 лютого 2013 року на ім`я ОСОБА_1 за 88806 грн. був придбаний автомобіль моделі Forza AF 4854, марки ЗАЗ, та зареєстровано 28 лютого 2012 року право власності на ОСОБА_1 .

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи судового експерта Поляниця І.В. № 01-04 від 12.05.2021 року, вартість транспортного засобу КТЗ ЗАЗ Forza, станом на 28 квітня 2021 року складає 106529, 83 грн.

Задовольняючи частково позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, і визнаючи спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , визнаючи право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці зазначеної квартири суд першої інстанції виходив з того, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст 22 КпШС, ст.65 СК України).

Так, посилання ОСОБА_1 на те, що спірна квартира була придбана на гроші, отримані нею у приватну власність з метою задоволення особистих потреб за договором поворотної фінансової допомоги №78 від 05.12.2002 року, на думку суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження, оскільки отримання коштів за вищевказаним договором не мали цільового призначення як купівля квартири, а відповідачем не надано доказів, що саме ці кошти були використані на придбання квартири.

Крім того, задовольняючи частково зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл майна подружжя, визнаючи право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці автомобіля модель Forza AF 4854 марки ЗАЗ, і таким чином відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо відступлення від принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, визнавши за нею 2/3 частки зазначеного автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що сам лише факт проживання малолітнього і повнолітнього синів після розірвання шлюбу з матір`ю не є вагомою підставою для збільшення частки одного з подружжя при поділі спільного майна подружжя.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині достатньо повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази..

Відповідно до ст. 22 КпШС, ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, як вбачається із матеріалів провадження, спірна квартира була придбана 2002 року, тобто під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та записана на ім`я ОСОБА_1 . Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.

Із наведених апелянтом доказів, а саме: копії Договору про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 13.01.2004 року; копії Договору про надання поворотної фінансової допомоги №78 від 05.12.2002 року; карти рахунку 3771 з 01.01.2004 по 27.08.2019 року; банківської виписки №БВ0000001 за 13.01.2004 року; довідки ТОВ «Ротонда-2013» від 29.09.2019 року; квитанції про повернення поворотної фінансової допомоги не можна дійти висновку, що отримані кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири. Також не видається за можливе прийняття аргументу скаржника щодо того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти для задоволення її особистих цілей. Адже судом встановлено, що на момент придбання квартири подружжя ОСОБА_1 вже 6 років перебувало в шлюбі, мало сина 1998 р.н., тому підстав вважати, що ОСОБА_1 купувала цю квартиру не в інтересах сім`ї, а лише для задоволення власних потреб, немає.

Крім того, апелянтом не заперечується факт проживання ОСОБА_5 в зазначеній квартирі більше десяти років. Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по Ѕ частці зазначеної квартири.

Щодо аргументу апелянта про те, що суд першої інстанції невірно встановив, що підстав для відступлення від засади рівності про розподілі автомобілю немає, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний автомобіль, зареєстрований на ОСОБА_1 , фактично нею і використовується, що підтверджується доказами у справі, а саме документами щодо технічного обслуговування зазначеного автомобіля, в яких платником за послуги зазначена саме ОСОБА_1 . При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд має право, згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя.

Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19) висловив наступну позицію: «Проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивач не довела».

У рішенні по справі «Дж.К. та інші проти Швеції» від 23.08.2016 року, Європейський Суд з прав людини зазначив наступне: «В цивільних спорах, законодавство не вимагає цього високого стандарту [доведення «поза розумним сумнівом»]; радше суддя має вирішувати справу, керуючись стандартом «балансу імовірностей […]. Суддя повинен вирішити, чи є на основі наданих доказів, а також правдивості заяв позивача, ймовірність того, що претензія цього позивача заслуговує на довіру» (п.8).

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав збільшення частки ОСОБА_1 у праві власності на зазначений автомобіль.

Аргумент апелянта щодо порушення норм процесуального права суд не бере до уваги через те, що зазначений строк розгляду справи був зумовлений діями обох сторін у справі та об`єктивною обставиною - пандемією коронавірусної хвороби, яка порушила нормальне функціонування не тільки судової системи України.

Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення)» розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що місцевий суд правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи та наданих сторонами доказів.

Так, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели та/або могли призвести до неправильного вирішення справи в окремій частині, а тому підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 12 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 червня 2022 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ О.Ю. Кузнєцова