Справа № 761/9081/22
Провадження № 2-з/761/703/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Фролова І.В., розглянувши матеріали заяви представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Кудряшова Олександра Юрійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.

Одночасно з цим на адресу суду надійшла заява представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Кудряшова Олександра Юрійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.

У заяві адвокат Кудряшов О.Ю. просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони ОСОБА_2 та/або її представникам у будь-який спосіб відчужувати, передавати в заставу/іпотеку, надавати в користування третім особам без згоди ОСОБА_1 наступне майно, а саме:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 35/100 частку нежилих приміщень першого поверху загальною площею 54,3 кв.м. (від нежилих приміщень площею 152,90 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлове приміщення в літері А, загальною площею 39,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник свою заяву мотивує тим, що його клієнт - ОСОБА_1 у листопаді 2020 року прийняв рішення передати зазначене нерухоме майно, у власність своїй малолітній доньці ОСОБА_3 для фінансового забезпечення її майбутнього шляхом вчинення договору дарування, але нотаріус роз`яснив, що у відповідності до вимог статті 177 Сімейного кодексу України це можливо зробити лише за умови надання дозволу органу опіки та піклування.

Через дію жорстких карантинних обмежень, пов`язаних з поширенням COVID-19, робота органу опіки та піклування у той час була обмежена, отримати чітку відповідь про можливо допустимі терміни отримання зазначеного дозволу не передбачалося можливим.

У зв`язку із обмеженнями у роботі органу опіки та піклування, та неможливістю отримати зазначеного дозволу, сторони у справі дійшли згоди, щоб оформити на відповідачку право власності на зазначені три об`єкти нерухомого майна, шляхом вчинення договорів дарування, а згодом, після отримання дозволу органу опіки та піклування відповідачка зобов`язалась вчинити правочини та передати в дар доньці ОСОБА_3 зазначені три об`єкти нерухомого майна. На виконання зазначених домовленостей ОСОБА_1 вчиняє три оспорювані правочини.

У листопаді 2021 року батьки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до органу опіки та піклування через Центр надання адміністративних послуг Шевченківської РДА в м. Києві за дозволом для вчинення договору дарування за яким ОСОБА_2 (дарувальник) передає у власність ОСОБА_3 (обдаровувана) нерухоме майно.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 грудня 2021 року №757, орган опіки та піклування надав дозвіл на прийняття донькою майна в дар.

Але, після надання органом опіки та піклування дозволу ОСОБА_2 відмовилась передати в дар доньці ОСОБА_3 2011р.н. зазначені три об`єкти нерухомого майна.

Представник зазначає, що ОСОБА_2 має на меті фінансово допомогти (надати гроші) своїй доньці від першого шлюбу ОСОБА_4 1992 р.н. у придбанні житла, а враховуючи той факт, що інших фінансових можливостей, окрім отриманого від ОСОБА_1 майна, у ОСОБА_2 нема, то у заявника з представником існують підстави вважати, що остання відчужить спірне майно.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Встановлено, що предметом спору є визнання недійсними договорів дарування, щодо наступних об`єктів нерухомого майна: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; 35/100 частку нежилих приміщень першого поверху загальною площею 54,3 кв.м. (від нежилих приміщень площею 152,90 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення в літері А, загальною площею 39,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Так, відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд дослідивши матеріали позовної заяви, заяву про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу визнання недійсними трьох договорів дарування об`єктивів нерухомості, оскільки, на думку позивача, останні були укладенні в силу введення позивача в оману, щодо обставин, які мають істотне значення.

Разом з тим, наявність самого по собі позову не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин також не свідчить про необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Також, представником не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав вважати, що виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову, може бути утрудненим чи неможливим.

Одночасно з цим, доказів, які підтверджують обґрунтований ризик того, що майно буде згодом відчужене відповідачем матеріали справи також не містять.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, заявник не обґрунтував належним чином необхідність вжиття вказаного заходу забезпечення позову і не зазначив причини, що можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.149, 150, 153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Кудряшова Олександра Юрійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: