н/п 2/490/486/2021 Справа № 490/1960/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Савенко Є.В., за участі позивачки, представника відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Чуприни О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва з 02 квітня 2020 року перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів досудового розслідування, в якому просила стягнути на її користь з ДКС України за рахунок коштів державного бюджету завдану їй бездіяльністю органів досудового розслідування моральну шкоду у розмірі 4 500 000 грн.

В обгрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні № 0000710, порушеному за її заявою від 10.02.2014 року про нанесення їй тілесних ушкоджень сусідкою ОСОБА_2 , в приміщенні ЖЕКу, По даній заяві проводилося досудове розслідування за ст. 125 ч. 1 КК України, яке перебувало у провадженні різних слідчих різних СВ ВП ГУНП в Миколаївській області, та в якому протягом 4 років відбувалась тяганина, приймали незаконні рішення слідчими про закриття кримінального провадження за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, які в подальшому були скасовані або слідчим суддею, або прокурором. Досудове слідство не велося належними чином, незважаючи на те, що вона прямо вказала на особу, яка заподіяла їй тілесні ушкодження - ця особа не була допитана, навіть поліцейский , який прибув за її викликом на місце події відпочатку не допитав ні цю особу, ні встановив особи свідків, ні навіть не склав протокол огляду місця події , а лише відібрав у неї заяву та відправив додому. В подальшому також цій особі не пред`явлено підозру, не допитувалися свідки- відвідувачі та працівники ЖЕКу, де відбулаася подія злочину.

На незаконність дій слідчих Ленінського, Корабельного та Центрального РВ вказують неодноразові скасування їх постанов про закриття кримінального провадження прокурором та судом. Крім того, за повідомленням СУ ГУНП в Миколаївській області від 27.05.2019 року про те, що дисциплінарною комісією при проведенні службового розслідування, проведеного за заявою позивачки, встановлено порушення слідчими процесуального законодавства у частині швидкого та повного розслідування, але притягненню слідчі до дисциплінарної відповідальності не підлягають у зв`язку із спливом строків притягнення.

Вважає, що непрофесійними, безвідповідальними, несовєчасними та халатними діями слідчих щодо неналежного виконання протягом тривалого часу вимог Конституції України та кримінально-процесуального законодавства їй завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні її честі та гідності, тривалого порушення її прав, в наслідок чого вона перебуває у стані безперервного нервового напруження і стресу, що потягло погіршення її психічного здоров`я, витрачала свій час на звернення зі скаргами та перебування в судах по їх розгляду, відстоюючи свої права від порушень права на розумні строки розслідування з боку слідчих органів, на що також вимушена була витартчати кошти на правову допомогу. Завдяки бездіяльності слідчих, ОСОБА_3 ніякої відповідальності за нї побиття не понесла.

Зазначені обставини позивачкою кваліфікуються як незаконні дії, рішення та бездіяльність державного органу, що потягли за собою порушення її прав і завдали моральної шкоди у вигляді стресу та невіри у силу державних органів, втрату віри у справедливість і повинні відшкодовуватись у відповідності до ст. 1167, 1174, 1176 ЦК України. Як зазначає позивачка, така шкода полягає у моральних переживаннях по поводу безкарності та не професійності слідчих та почутті беззахисності та безправності перед державою.

Відповідач ДКС України відзив на позовну заяву не надали.

В липні 2020 року від представника ГУНП в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заявупро відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування під час кримінального провадження № 0000710, в якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі.

В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що як вбачається із довідки СУ ГУНП в Миколаївській області, кримінальне провадження № 0000710 розслідувалось з 2014 року за фактом нанесення невстановленою особою по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень.

Вказане кримінальне провадження неодноразового закривалось у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказані процесуальні рішення слідчих було скасовано: 18.05.2014 прокуратурою Ленінського району Миколаївської, 19.09.2014, 16.02.2015 Ленінським рійним судом м. Миколаєва за зверненням ОСОБА_1 , 01.02.2017, 07.04.2017 Миколаївської прокуратурою №1, 18.08.2017 заступником прокурора Миколаївської області, 08.06.2018 ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області. Підставою для скасування прийнятих слідчими рішень про закриття кримінального провадження було неповнота проведення слідства та необхідність проведення додаткових слідчих дій.

На усунення недоліків вказаних у постановах прокурорів та суду було проведено: комісійну судово-медичну експертизу. За висновком експерта №89-К від 18.08.2016 не видається можливим встановити факт наявності у ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та вирішити інші питання поставлені у постанові про призначення комісійної судово-медичної експертизи; за участю потерпілої проведено слідчий експеримент, у ході якого вона показала як їй наносилися удари; проведено одночасний допит ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у ході якого потерпіла підтримала свої покази. ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_1 також наносила їй удари зонтиком по тілу.

Проте, зазначене кримінальне провадження розслідувалось, як фактове, повідомлень про підозру жодній особі не виносилось, сама ОСОБА_1 постановою слідчого потерпілою не визнавалась і пам`ятка потерпілого їй не вручалась. Судом дії слідчих противними не визнавались.

На час подачі позову, досудове розслідування по кримінальному провадженню закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду по справі № 490/584/17, якою відмовлено у задоволенні апеляції ОСОБА_1 на рішення Центрального райсуду м. Миколаєва від 27.11.2018 про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження № 0000710 встановлено, що в ході досудового розслідування, слідчим в повному обсязі виконано вказівки процесуальних керівників та ухвали слідчого судді, зокрема призначено судово-медичну експертизу за медичною карткою ОСОБА_1 (висновок №758) комісійну судово-медичну експертизу (висновок №89-к від 17-18.08.2016 р.), неодноразово допитано ОСОБА_1 , та 14 свідків. З протоколів допиту вказаних свідків, лише деякі з них підтвердили наявність 10.02.2014 р. конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , про факт спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень в приміщенні ЖЕК вони дізнались від працівників поліції, жоден із свідків його не підтвердив.

Як зазначено Миколаївським апеляційним судом в ухвалі від 17.12.2018 по справі № 490/584/17, за результатами проведених слідчих (розшукових) дій, належних, допустимих та достатніх доказів доведення винуватості або принаймні предявлення підозри будь-якій особі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 , органом досудового розслідування не здобуто.

Отже, як слідчим при прийняті рішення про закриття даного кримінального провадження, так і слідчим суддею, при ухваленні рішення про залишення постанови слідчого без змін, досліджені всі обставини кримінального провадження, оцінені кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття зазначених процесуальних рішень, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Отже виходячи із вищезазначених обставин, позивачка ОСОБА_1 , як заявниця (потерпілий) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити і використовувала це право неодноразово, захищаючи свої права, передбачені Криміним процесуальним кодексом. Іншого способу захисту прав заявника (потерпілого) закон не передбачає.

У цій справі обставини, з якими могло бути пов`язано порушення особистих немайнових прав ОСОБА_1 або її моральних страждань, обмежувались лише незаконністю процесуальних дій слідчих під час здійснення кримінального провадження.

Але право на оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження позивачкою було реалізовано, а судовими рішеннями слідчого судді скарги позивачки задоволено.

Остання скарга на постанову про закриття кримінального провадження від 30.10.2018 Центральним райсудом м. Миколаєва по справі № 490/584/17 незадоволена у зв`язку із законністю прийнятого процесуального рішення слідчим.

Отже реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. До таких висновків прийшов і Верховний Суд в аналогічній справі № 608/1046/18 ( постанова ВС від 28.10.2020)

Ухвали слідчого судді, прокурорів про задоволення скарг позивачки на бездіяльність та скасування постанови слідчого свідчать про реалізацію ОСОБА_1 , передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, прав і свобод, що надані громадянину і людині Конституцією і законами України ГУНП в Миколаївській області та слідчі не порушували.

Позивачка не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй відповідачами моральної шкоди. Таким чином, позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, не доведеним належними і допустими доказами, які вказують на відсутність деліктного правопорушення з боку Відповідача, який приймав процесуальні рішення у кримінальному провадженні, які за рішенням судів по справі № 490/584/17 визнано законними.

Наведені у позові доводи, про порушення відповідачем статей 1167, 1174 ЦК України, які гарантовані статтею 56 Конституції України, не заслуговують на увагу, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників ГУНП в Миколаївській області, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивач суду не надала.

Посилаючись на численні Постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах та норми ст.ст. 23,1176 ЦК України, просили в позову відмовити.

Відповіді на відзив позивач не надала.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.06.2020 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду вказаної справи.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.06.2020 року вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.07.2020 року позовну заяву повернути позивачу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва від 17.09.2020 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.07.2020 року скасовано, а матеріали позовної заяви направлено до того ж суду для продовження розгляду.

28.09.2020 року матеріали справи повернулись до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.10.2020 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом.

22.01.2021 року суддею Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіним О.В. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження призначивши її у підготовче судуве засідання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.04.2021 року відведено суддю Саламатіна О.В. від розгляду даної справи.

У період з квітня 2020 року по 11.04.2021 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.04.2021 року дану справу прийнято до провадження суддею Шолох Л.М. та призначено підготовче судове засідання на 11.05.2021 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року відведено суддю Саламатіна О.В. від розгляду справи за заявою ОСОБА_1 про відвід судді Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Шолох Л.М.

Ухвалою від 31 травня 2021 року відведено суддю Шолох Л.М. від розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

04.06.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А.

Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Гуденко О.А. від 07 червня 2021 року прийняти до провадження вказану справу та у зв`язку з великою навантеженістю, призначити судове засідання у справі на 28.10.2021 року в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.09.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.09.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А..

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.12.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А.

Ухвалою суду від 24 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 лютого 2021 року о 09.30 год. у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва .

В судове засідання 11.02.2022 року позивачка не з`явилася, повідомлялася судом належним чином. Судове засідання відкладено на 02 березня 2022 року на 09.00 годин.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А.

Ухвалою суду під головуванням судді Гуденко О.А. від 21.02. 2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А. у справі за її позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - залишено без розгляду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з викладених підстав. На питання суду щодо наявності відводів пояснила, що наразі відсутні відводи судді Гуденко О.А,, оскільки вона вимушена погодитися на розгляд справи цим складом суду, оскільки знає, що інших суддів цивільної спеціалізації в Центральному суді м.Миколаєва більше не залишилося і їй керівництво суду відмовили дати іншого суддю.

На підтримання заявлених вимог суду пояснила, що 10.02.2014 року в приміщенні ЖЕКа її побила сусідка ОСОБА_14 , яка штовхала її в спину та била по голові та в грудь на порозі приміщення ЖЕКу, внаслідок чого вона впала та втратила свідомість . вона одразу викликала на місце скоєння злочину поліцію через 102, приїхав поліцейський Хмельков , який сказав, що в нього немає зараз часу розбиратися, відбрав у неї заяву, ОСОБА_14 та працівників ЖЕКу взагалі не опитав.

З того часу вона чотири роки вимушена була добиватися захисту своїх прав, слідство велося упереджено, фасифіковано, слідчі дії взагалі не проводилися. Вона вимушена була постійно скаржитися на дії слідчих в прокуратуру та суд. При цьому, хоча в заяві вона одразу написала, що її побила сидельникова, відомості про неї, як підозрювану , до ЄДРДР так і не внесли, слідчі дії належно не проводидися, свідків- працівників та відвідувачів ЖЕКу ніхто не допитав. Розслідування було на контролі у прокуратури області, прокурор Дунас Т. Особисто давав вказівки розібратися у її справі , проте провадження все одне органами поліції неодноразово закривалося, а потім ці постанови слідчіх скасовувалися або прокуратурою, або судом саме через неналежне ведення слідства. Всі слідчі, які їй давали у Центральному СВ ВП ГУНП не бажали вести слідство, виганяли її, а ОСОБА_14 навіть не допитували, постійно на неї ( ОСОБА_1 ,) психологічно впливали , поліція стала на позицію захисту не потерпілої, а на захист ОСОБА_10 з 08.06.2018 року взагалі ніякого слідства вже не проводилося.

Вина відповідача полягає в тому, що за 4 роки їй так і не дали правильного слідчого, який би правильно вів слідство. Потім навіть суд - судді подзігун Г.В , тап Чебанова-Губарєва Н.В. стали на захист поліції та залиши в силі чергову постанову слідчого про закриття кримінального провадження, виявивши свою прихильність до прокурора та упередженість до неї ( ОСОБА_1 ).

Представник ГУНП вМиколаївській області в судовому засіданні просив відмовити у позові за недоведеністю та безпідставністю з підстав, викладених у відзиві.

Представник ДКС України про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, проте представник в судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у їх відсутність чи відкладення розгляду справи не надійшло.

Неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідачів, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1 - 3 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В ч. 1 та 2 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 10.02.2014 року за заявою ОСОБА_1 ( в якій вона зазначила, що в приміщенні ЖЕКу їй нанесла побої ОСОБА_3 , зазначила її адресу проживання) слідчим СВ Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000710 були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за повідомленням ОСОБА_1 про те, що 10.02.2014 року о 10 год. 00 хв. невстановлена особа, перебуваючи біля ЖЕКу за адресою: м. Миколаїв, вул. М. Василевського, 55-а, в ході сварки спричинила їй легкі тілесні ушкодження.

30.04.2014 року слідчим СВ Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області Марченко О.І. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

18.05.2014 року прокуратурою Леніського району м.Миколаєва постанову слідчого скасовано як незаконну та необгрунтовану, винесену з порушенням вимог КПК України .

30.07.2014 року слідчим СВ Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області Марченко О.І. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

19.09.2014 року ухвалою Леніського районного суду м.Миколаєва вказану постанову слідчого скасовано. Як вбачається з вказаного судового рішення - слідчим не було встановлено обставини події, не вжито заходів щодо їх встановлення, не було враховано докази, здобуті в ході досудового розслідування.

14.01.2015 року слідчим СВ Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області Рамазановим Е.М. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

16.02.2015 рокуухвалою слідчого судді Леніського районного суду м.Миколаєва постанову слідчого скасовано.Як вбачається з вказаного судового рішення , судом також встанволено, що слідчим не було встановлено обставини події, не вжито заходів щодо їх встановлення, не було враховано докази, здобуті в ході досудового розслідування. З постанови слідчого незрозуміло, зя ких підстав слідчий дійшов висновку про відсутність складу правопорушення , адже не було проведено необхідні слідчі дії.

Потім кримінальне провадження перебувало в провадженні слідчого Самохіна Ю.В. СВ ММУ УМВС України в Миколаївській області , під час якого останньому надавалися вказівки прокуратурою м.Миколаєва.

Потім кримінальне провадження перебувало в провадженні слідчого Чуб Д.І. СВ Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області, під час якого останньому надавалися вказівки керівництва СУ ГУНП в Миколаївській області.

Вподальшому кримінальне провадження №0000710 перебувало в провадженні СВ Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області .

23.12.2016 року слідчим СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Чиняковою О.В. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

01.02.2017 року прокурором Миколаївської місцевої прокуратруи № 1 постанову слідчого скасовано .Встановлено, що рішення слідчого про закриття кримінального провадження прийнято передчасно, в порушення вимог ч.4 ст. 40 КПК України слідчим не виконано письмові вказівки прокурора.

17.03.2017 року слідчим СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Тимошевською В.Є. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.Суд звертає увагу, що вказана постанова повністю ідентична постанові від 23.12.2016 року слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Чинякової О.В., враховуючи навіть орфографічні та пунктаційні помилки.

07.04.2017 року прокурором Миколаївської місцевої прокуратруи № 1 постанову слідчого скасовано . Встановлено, що рішення слідчого про закриття кримінального провадження прийнято передчасно, в порушення вимог ч.4 ст. 40 КПК України слідчим не виконано письмові вказівки прокурора.

11.07.2017 року слідчим СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Зінчук В.М. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

18.08.2017 рокузаступником прокурора Миколаївської області постанову слідчого скасовано . Встановлено, що рішення прийнято слідчим передчасно, необгрунтовано, без з`ясування усіх обставин справи, досудове розслідування проведено неповно, без дослідчження усіх обставин кримінального правопорушення .

19.01.2018 року слідчим СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Зінчук В.М. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 08.06.2018 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано вищевказану постанову слідчого. Як вбачається з судового рішення, матеріали кримінального провадження не містять даних щодо допиту сімейного лікаря ОСОБА_13 відносно виявлених у ОСОБА_1 ушкоджень. Шляхом відповідного роз`яснення експерта Майбороди О.В., не з`ясовувався прийнятий ним висновок №758 від 04.06.2018 року. Також в матеріалах провадження відсутні дані щодо повноважень особи (заступника начальника відділу - начальника СВ Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області Клименка С.М.), яким було призначено комісійну судово-медичну експертизу №89-к.

30.10.2018 року слідчим СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Мацюця О.О. вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. При винесенні постанови слідчий виходила з того, що в ході проведення досудового розслідування факт спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 10.02.2018 року у приміщенні ЖЕКу, розташованого по АДРЕСА_1 , свого підтвердження не знайшов. За такого, кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Крім того, в ході досудового розслідування ознак складу будь-якого іншого кримінального правопорушення, вчиненого стосовно ОСОБА_1 10.02.2018 року у приміщенні ЖЕКу, розташованого по вул. М. Василевського, 55А у м. Миколаєві, зокрема хуліганства, як остання вказує у своїх заявах, не встановлено.

Ухвалою від27 листопада 2018 року слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В., яка залишена без змін Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17.12.2018 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області Мацюці О.О. від 30.10.2018 року про закриття кримінального провадження №0000710 від 10.02.2014 року. Як вбачається з вказаних судових рішень ,постанова слідчого від 30.10.2018 року є вмотивованою та ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Так, судом при дослідженні матеріалів кримінального провадження встановлено, що в ході досудового розслідування, яке тривало більше чотирьох років, слідчим в повному обсязі виконано вказівки процесуальних керівників та ухвали слідчого судді. Так, слідчим було призначено судово-медичну експертизу за медичною карткою ОСОБА_1 (висновок №758) та комісійну судово-медичну експертизу (висновок №89-к від 17-18.08.2016 року), неодноразово допитано потерпілу ОСОБА_1 (10.07.2014 року, 09.09.2015 року, 11.04.2016 року, 28.02.2017 року та 03.05.2017 року), свідків ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_15 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_16 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_17 (06.11.2014 року, 28.09.2015 року, 25.01.2016 року), ОСОБА_18 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , 28.09.2015 року, 25.01.2016 року), ОСОБА_19 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , 09.07.2017 року), ОСОБА_20 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_21 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_22 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_23 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_24 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_25 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_26 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_27 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_28 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ). З протоколів допиту перелічених свідків вбачається, що лише деякі з них підтвердили наявність 10.02.2014 року конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , про факт нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень в приміщенні ЖЕКу вони дізнались від працівників поліції, жоден зі свідків його не підтвердив.

Крім того, до матеріалів кримінального провадження долучено довідку слідчого Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області Зінчука В.М. від 19.09.2017 року про те, що допитати в якості свідка секретаря Анжелу не виявилось можливим, оскільки при виїзді до КП "Гуртожиток" начальник відділу кадрів пояснила, що громадянка на ім`я ОСОБА_29 у них не працювала, а стажувалася протягом декількох днів, тому її анкетних даних не залишилось.

18.09.2017 року було проведено слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_1 та 06.12.2017 року одночасний допит ОСОБА_14 та ОСОБА_1 , в ході якого встановити нові факти з приводу нанесення тілесних ушкоджень потерпілій не вдалося.

На виконання вказівок, зазначених в ухвалі Апеляційного суду Миколаївської області від 08.06.2018 року, слідчим 31.08.2018 року допитано в якості свідка ОСОБА_30 , а також сімейного лікаря ОСОБА_13 з приводу звернення до неї ОСОБА_1 з тілесними ушкодженнями та опису їх в медичних документах, однак остання відмовилась від дачі показань, пославшись на лікарську таємницю. 18.10.2018 року додатково допитано в якості свідка ОСОБА_19 , який нових відомостей не надав та 26.10.2018 року подав заяву про те, що відмовляється від проведення будь-яких допитів, у тому числі одночасного допиту з ОСОБА_1 , оскільки протягом декількох років його неодноразово було допитано, на своїх показах він наполягає, нічого нового повідомити не зможе.

Крім того, оскільки 21.07.2016 року призначення комісійної судово-медичної експертизи, яка була проведена 18.08.2016 року (висновок №89-к), заступником начальника віддіду - начальником СВ Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області Клименком С.М. здійснювалось неуповноваженою особою, 30.08.2018 року постановою слідчого СВ Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області Мацюці О.О. було призначено повторну комісійну судово-медичну експертизу. Згідно висновку №69-к від 11.10.2018 року, встановити факт наявності у ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та вирішити питання постанови про призначення експертизи неможливо через відсутність будь-яких ознак, які можуть підтвердити запис сімейного лікаря від 12.02.2014 року у вигляді діагнозу "Забій потиличної області".

Отже судами було зроблено висновок, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000710 було проведено всі можливі слідчі дії та в постанові про його закриття від 30.10.2018 року слідчим надано належну оцінку кожному отриманому доказу.

З урахуванням викладеного, оскільки можливості встановити наявність або відсутність в діянні ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, вичерпано, проведені слідчі дії є достатніми та повними, постанова про закриття кримінального провадження є достатнім чином вмотивованою та підстав для її скасування не вбачається.

Як вбачається з Висновку за результатами службового розслідування від 27.05.2019 року , яке було проведено посадовими особами СУ ГУНП в Миколаївській області за зверненням ОСОБА_1 щодо неналежного досудового розслідування укримінальному провадженні №0000710 - визнано, що факти викладені у зверненні ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження, а саме в частині несвоєчасного виконання слідчих та розшукових дій з боку слідчих Хмелькова Є.В., Марченка О.І., Рамазанова Е.М., Пікус О.С., Самохіна Ю.В., Чуба Д.І.За порушення вимог ст. 2 КПК України в частині забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування у кримінальному провадженні №0000710вкаазні слідчі підлягають притягненню до дисциплінарної відповідальності, проте за спливом строку притягнення до такої відповідальності , встановленого ст. 21 Дисциплінарним стутутом ОВС України, обмежено винесенням попередження про недопущення аналогічних недоліків у подальшому.

Також в матеріалах справи містяться численні скарги ОСОБА_1 до органів прокуратури та суду на бездіяльність слідчих щодо розслідування кримінального провадження за її заявою від 10.04.2014 року, починаючи з квітня 2014 року і до кінця 2019 року.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Такі способи захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до ст. ст. 1173 - 1175 ЦК така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб).

Статтею 10 Закону України "Про міліцію" (втратив чинність з 07.11.2015) було визначено, що міліція відповідно до своїх завдань зобов`язана, зокрема: приймати і реєструвати заяви й повідомлення про кримінальні та адміністративні правопорушення, своєчасно приймати по них рішення; брати участь у розкритті кримінальних правопорушень у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством; виконувати у передбачених законодавством випадках і в межах своєї компетенції постанови прокурора, слідчого, рішення слідчого судді, суду.

Статтею 23 Закону України "Про Національну поліцію" (набрав чинності з 05.07.2015) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч. 3 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію").

У ст. 2 КПК України наголошено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

При цьому, виходячи зі змісту положень ч. 2 ст. 9 КПК України, слідчий зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частина 1 ст. 94 КПК України передбачає, що слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому, ч. 2 цієї статті зауважує, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, на день подачі заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення та на день закриття провадження, відносилось, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК Ураїни, до злочинів невеликої тяжкості.

Судом встановлено, що досудове слідство органом поліції проводилося 4 років і майже 8 місяців, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Особа, на яку вказувала ОСОБА_1 як таку, що вчинила злочин, була впереше допитана в якості свідка лише через 2 роки після внесенян відомостей до ЄРДР, а свідок ОСОБА_28 , який взагалі був на місці події за викликом 10.02.20214 у день та час заподіяння за твердженням потерпілої їй тілесних ушкоджень - лише 18.07.2017 року і не зміг надати пояснення за спливом тривалого часу.

Аналіз вищенаведених ухвал, постановлених слідчими суддями Ленінського районного суду м. Миколаєва та численних постанов органів прокуратури про скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження №0000710, дає підстави зробити висновок, що слідчимищонайменше протягом перших двох років досудового розслідування не виконувалися всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України)».

В ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1174 ЦК України, оскільки ч. 6 ст. 1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 1 та 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно роз`яснень, даних у п. 9 Постанови № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Положеннями п. 10-1 Постанови № 4 роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Кронвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ.

Зокрема в п. 74 рішення "Ігнаткіна проти України", констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - "розумність" тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника.

Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі "Таран проти України", окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідає вимозі "розумного строку". Отже, було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatismutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (PelissierandSassivFrance); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27.06.1997 у справі "Філіс проти Греції" (№ 2, Philisv. Greece), заява № 19773/92).

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зазначено, що, як свідчить тлумачення ст.ст. 23, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Таким чином, судом встановлений факт тривалої протиправної бездіяльності слідчих поліції щодо проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні від 10.02.2014 за заявою позивача, прийняття слідчими багаторазово рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, а тому суд дійшов до висновку, що цими діями позивачу заподіяно моральної шкоди.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу бездіяльністю органу досудового розслідування моральної шкоди.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 08.04.2020 у справі № 638/14009/17 (провадження № 61-766св20).

Також суду вважає за необхідне зазначити, що пояснення ОСОБА_1 на упереджене ставлення до неї під час розгляду її скарги на дії слідчого з боку суддів Центрального роайонного суду м.Миколаєва Подзігун Г.В. та Миколаївського апеляційного суду Чебанової-Губаревої Н.В., які стали на сторону прокурора Іванова А.О., який просив їх ухвалити рішення на його користь - не приймаються судом до уваги, оскільки виходять за межі предмету позову у даній справі.

Пояснення ОСОБА_1 щодо залякування та погроз відносно неї слідчого Корабельного СВ Чуба , застосування до неї психологічного тиску з боку інших слідчих, щодо застосування до неї фізичного побиття в грудь з боку слідчого Центрального СВ Чинякової, некомпетентності слідчої Центрального СВ Мацюця, яка на той час мала досвід роботи менше року, тривалого утримування її в приміщенні поліції слідчим Центрального СВ Зінчуком - також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людиниі основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язківє самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника,а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛвід 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

Дана позиція суду аналогічна позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі№ 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19,від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 рокуу справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19.

Крім того, вищенаведеними судовими рішеннями, та рішенням контролюючих органів прокуратури встановлено систематичне прийняття відповідних рішень слідчими СУ різних відділів ГУНП без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача та надмірну тривалість досудового розслідування. Зазначені обставини у їх сукупності надають правові підстави для часткового задоволення позову.

Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства" (CaseofABDULAZIZ, CABALESANDBALKANDALI) моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством з урахуванням глибини страждань позивача, з урахуванням того наскільки були порушені його нормальні життєві зв`язків, які зусилля ним були застосовані для відновлення цих зв`язків та для організації свого життя, а тому суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 752/17832/14-ц.

Оцінюючи розмір компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, суд враховує характер та тривалість завданої шкоди, глибину її душевних страждань, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості, визначає, що в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду підлягає до стягнення 7 000 грн.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі№ 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є ГУНП в Миколаївській області (дії посадовихосіб якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

При цьому суд не може прийняти до уваги і посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17,від 28 листопада 2018 року в справі № 638/9055/15-ц, в справі № 608/1046/18 ( постанова ВС від 28.10.2020), оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Так, у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень чи закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви позивачки про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування, що спростовує доводи відзиву.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 п. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, з відповідача ГУНП на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі мінімальної ставки судового збору на час звернення до суду у розмірі 908 грн.

При цьому суд зауважує , що Державна казначейська служба України у цій справі є відповідачем не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов до Головного управління національної поліції в Миколаївській області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів досудового розслідування -задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7 000 (сім тисяч) грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в миколаївській області в дохід держави судові витрати у розмірі 908 коп.

Учасники справи мають право оскаржити рішення суду до Миколаївськог апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня врученням їм повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12 грудня 2022 року.

Інформація про сторони:

Позивачка : ОСОБА_1

АДРЕСА_2 .

Відповідачі: Головне управління Нацполіції

в Миколаївській області,

вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001

Державна Казначейська служба України

вул. Бастіонна,6 м. Київ, 01601

Суддя Гуденко О.А.