Номер провадження: 22-ц/813/5642/22
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/10816/19

Номер провадження: 22-ц/813/5642/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_5 , 5) Кароліно-Бугазька селищна рада Білгород-Дністровського району,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Кароліно-Бугазької селищної ради Білгород-Дністровського району про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою адвоката Шаркевича Ярослава Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Шевчук Ю.В. об 11 годині07 хвилині 04 листопада 2021 року, повний текст рішення складений 19 листопада 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на самочинно побудовану прибудову літ. «1Ї2», яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 ..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 . 21 липня 2014 року приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіна Л.С. видала позивачці ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на зазначену вище квартиру.

Однак, як стверджує позивачка - ОСОБА_1 , на даний час їй стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 14.04.2011 року №119 померлому ОСОБА_6 було надано узгодження на самочинно побудовані будівлі, розташовані за адресою - АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2011 року було визнано право власності за спадкодавцем ОСОБА_6 на прибудову літ. «1Ї2», яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 .

Однак, за життя спадкодавець ОСОБА_6 не встиг зареєструвати право власності у встановленому чинним законодавством порядку на зазначену вище самочинно побудовану будівлю (а. с. 1 - 5).

2.2 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Кароліно-Бугазької селищної ради Білгород-Дністровського району про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачка ОСОБА_1 взагалі зверталася до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини щодо самочинної прибудови « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованої за адресою - АДРЕСА_1 та отримала відповідну письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо зазначеного вище спадкового майна. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Тобто, позивачка ОСОБА_1 не зверталася до нотаріуса із заявою щодо оформлення права власності в порядку спадкування після смерті її чоловіка на самочинну прибудову « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташовану за адресою - АДРЕСА_1 в нотаріальному порядку та не отримувала відповідну письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій, позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 є такими, що заявлені передчасно, а тому задоволенню не підлягають (а. с. 196 - 201).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Шаркевич Ярослав Вікторович, діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (а. с. 202 - 207).

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Шаркевича Ярослава Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року залишено без руху.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто недоліки, зазначені в ухвалі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Шаркевича Ярослава Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2022 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

4. Мотивувальна частина

4.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна адвоката Шаркевича Ярослава Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

4.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №656.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАА 863567, виданого 21.07.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С., спадкоємцем майна померлого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме - 1/7 частки квартири під АДРЕСА_2 , є його дружина ОСОБА_1 . Даний факт підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24498521 від 21.07.2014 року.

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною спадкодавця, вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 23.06.1984 року Затоківською селищною радою народних депутатів смт. Затока м. Білгород-Дністровський, Одеська область.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_6 , окрім позивачки ОСОБА_1 є також його діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №119 від 14.04.2011 року, спадкодавцю ОСОБА_6 було узгоджено для вирішення питання щодо визнання права власності в судовому порядку на самочинну прибудову «1Ї2», розташовану за адресою - АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2011 року по справі №2-2965/11 було визнано за спадкодавцем ОСОБА_6 право власності на самочинне будівництво, а саме на прибудову літ. «1Ї2», яка розташована з адресою - АДРЕСА_1 .

Згідно повідомлення Завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області №1983/01-16 від 26.12.2019 року, спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 була заведена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С..

На підставі наказу Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.01.2018 року №07/03-05 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. було припинено приватну нотаріальну діяльність в Білгород-Дністровському міському нотаріальному окрузі Одеської області з 01.03.2018 року.

Згідно повідомлення Одеського державного нотаріального архіву №3459/01-20 від 05.10.2020 року, на зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві знаходиться незавершена провадженням Спадкова справа №20/2013 до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , за якою видане лише одне свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. На інше зазначене в заяві про прийняття спадщини майно свідоцтва про право на спадщину не видавались.

З матеріалів спадкової справи №20/2013 до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що позивачка ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_8 . Інші спадкоємці померлого відмовились від прийняття спадщини на користь позивачки.

Приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. на ім`я позивачки ОСОБА_1 було 21.07.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАА №863567 щодо 1/7 частки квартири під АДРЕСА_2 та 02.10.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАВ №441201 стосовно грошового вкладу у сумі - 90,16 грн., що знаходився на рахунку померлого в ПАТ КБ «Приватбанк».

Між сторонами виникли спадкові правовідносини.

4.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

4.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №119 від 14.04.2011 року, спадкодавцю ОСОБА_6 було узгоджено для вирішення питання щодо визнання права власності в судовому порядку на самочинну прибудову «1Ї2», розташовану за адресою - АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2011 року по справі №2-2965/11 було визнано за ОСОБА_6 право власності на самочинне будівництво, а саме на прибудову літ. «1Ї2», яка розташована з адресою - АДРЕСА_1 .

У разі визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду, такий об`єкт приймається в експлуатацію шляхом подання декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду лише за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації, яка визначається за результатами проведення технічного обстеження самочинно збудованого об`єкта.

Після проходження процедури введення об`єкта нерухомості в експлуатацію необхідно здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво здійснюється державними реєстраторами виконавчих органів сільських, селищних, міських рад та нотаріусами.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час ухвалення вищевказаного судового рішення, державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя не зареєстрував у встановленому законодавством порядку рішення суду про визнання права власності на самочинну прибудову «1Ї2», розташовану за адресою - АДРЕСА_1 ,

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У постанові від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17 Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.

Також, за змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 року у справі № 916/675/15.

Отже, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (правова позиція, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18).

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Аналогічну позицію наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2021 року у справі № 910/18647/19.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Аналіз вищенаведених норм права вказує на те, що рішення суду є правовстановлюючим документом.

Спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №656.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_6 , окрім позивачки - ОСОБА_1 є також його діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину.

З матеріалів спадкової справи №20/2013 до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що позивачка ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_8 . Інші спадкоємці померлого відмовились від прийняття спадщини на користь позивачки.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 1298 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. на користь позивачки ОСОБА_1 було 21.07.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАА №863567 щодо 1/7 частки квартири під АДРЕСА_2 та 02.10.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАВ №441201 стосовно грошового вкладу у сумі 90,16 грн., що знаходився на рахунку померлого в ПАТ КБ «Приватбанк».

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку.

Як з матеріалів спадкової справи, так із матеріалів цивільної справи не вбачається, що ОСОБА_1 взагалі зверталася до нотаріуса з заявою про оформлення спадщини щодо самочинної прибудови « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованої за адресою - АДРЕСА_1 , а також отримала відповідну письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо зазначеного вище спадкового майна.

Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно переходить у порядку спадкування.

Відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вищевказані доводи апелянта не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

4.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Шаркевича Ярослава Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Шаркевич аЯрослава Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні.

4.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе