Номер провадження: 22-ц/813/1739/22
Справа № 522/3939/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , Департамент міського господарства Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Департамент міського господарства Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження органу приватизації від 21.01.1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 21.01.1997 року в частині посвідчення належності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ;

- здійснити перерозподіл часток співвласників квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким: визначити частку ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі Ѕ її частини; визначити частку ОСОБА_4 у праві власності квартиру АДРЕСА_1 в розмірі Ѕ її частини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 паспорт серії НОМЕР_2 ), за участі третіх осіб: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), Департамент міського господарства Одеської міської ради (, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д), Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» (м. Одеса, вул. Б.Хмельницького, 66), про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників - залишені без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити відповідно до прохальної її частини.

Інші учасники справи про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 24.11.2022 року, були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками секретаря судового засідання про доставку електронного листа (Том ІІ: а.с. 23-26).

В процесі апеляційного розгляду справи від ОСОБА_3 двічі надходили заяви, у яких вона просила розглянути справу у її відсутність, у зв`язку із станом її здоров`я (Том І: а.с. 240-241, Том ІІ: а.с. 20).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 (том І: а.с.7), а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 (том І: а.с.8).

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвали шлюб 26 липня 1990 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 (том І: а.с.9).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що він народився в спірній квартирі АДРЕСА_1 . З батьком ОСОБА_5 були дуже тяжкі стосунки. Батько пішов з дому коли позивачу було років 5-6 та більше позивач з ним практично не спілкувався. Приватизацією квартири займалася мати, позивач був маленький та нічого не знав, а в 16 років просто підписав заяву про відмову від спадщини, що відкрилася до майна матері на користь брата. Коли батько пішов з дому остаточно цього не було видно по речах, адже батько поступово перевозив свої речі. ОСОБА_5 ніколи після того як покинув сім`ю, не намагався потрапити в квартиру.

Квартира АДРЕСА_1 на підставі розпорядження органу приватизації №91189 від 21.01.1997 року належала ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (том І: а.с.10).

На підставі розпорядження органу приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло позивачу та його батьком у рівних частках (том І: а.с.11).

З копії трудової книжки ОСОБА_5 вбачається, що останній працював з 08.02.1995 року по 05.06.2011 року в Прокуратурі Одеській області (том І: а.с.163-166).

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 уклав новий шлюб 28.10.2011 року з громадянкою ОСОБА_3 , що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 21.01.2020 року (том І: а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача та третьої особи - ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_7 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (том І: а.с.14).

ОСОБА_4 у спадок отримав у власність на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2016 року (а.с.15) та про що, також свідчить інформаційна довідка №62413367 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.06.2016 року (том І: а.с.17).

Станом на 2016 рік в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що встановлено з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію), видана Житлово-експлуатаційним центром «Порто-Франківський» (том І: а.с.18).

Батько позивача та третьої особи - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_8 , видане повторно 06.11.2019 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (том І: а.с.19).

До майна померлого ОСОБА_5 04.11.2019 року в приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гончарової С.Ю. була заведена спадкова справа №9/2019 (том І: а.с.20), яка була витребувана ухвалою районного суду від 22.04.2020 року (том І: а.с. 77-78).

Так, з матеріалів вищевказаної спадкової справи №9/2019, вбачається, що ОСОБА_5 09.08.2018 року склав заповіт, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, ОСОБА_3 (том І: а.с.95).

ОСОБА_3 04.11.2019 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гончарової С.Ю. з заявою про прийняття спадщини, відкритої до майна померлого ОСОБА_5 (том І: а.с.91).

З довідки №879 виданої Комітетом міськрайону «Суворовский» від 10.10.2019 року вбачається, що ОСОБА_5 з 04.12.2012 року по 13.09.2019 року проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (том І: а.с.98).

Також з матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 05.03.2020 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, відкритої до майна померлого батька ОСОБА_5 (том І: а.с.111), однак Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова С.Ю. листом №108/02-14 від 13.03.2020 року повідомила ОСОБА_1 про категорію осіб, які мають право спадкування обов`язкової частки та вказала на можливість звернення до суду, у разі не погодженням з заповітом або видачою свідоцтва про право на спадщину за заповітом (том І: а.с.113).

ОСОБА_8 06.05.2020 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (том І: а.с.143).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації від 21.01.1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , у зв`язку із чим і інші вимоги позивача, а саме про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та перерозподіл часток співвласників які є похідними від первинної, також підлягають залишенню без задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками районного суду, оскільки вони в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно ч. 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, закріплено перелік документів, що подаються до органів приватизації, серед яких є копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Тож, довідка має містити зазначення про тимчасово відсутніх осіб, що враховується органом приватизації при прийняття відповідного рішення.

Судовим розглядом справи встановлено, що матеріали приватизаційної справи - до матеріалів справи надані не були, як і не було надано довідку про реєстрацію місця проживання, з якої можна було б встановити її відповідність вказаним вимогам, а доказів, які свідчили про невідповідність вказаної довідки вимогам чинного на час приватизації законодавства, суду не надано. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Крім того, судом також вірно враховано, що на час здійснення приватизації та реєстрації місця проживання, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не був прийнятий та лише 14 листопада 2001 р. Рішенням Конституційного Суду України 15-рп/2001р., було визнано неконституційним поняття «прописка» і змінено на Реєстрація місця проживання. Втім, нормативно-правові акти, що встановлювали правила прописки (реєстрації місця проживання) також вимагали від особи здійснювати дії для повідомлення органів державної влади про зміну свого місця проживання.

Таким чином, законодавством України встановлено обов`язок особи зареєструвати своє місце проживання у разі його зміни.

У разі, коли особа не виконує такого обов`язку та не проживає за місцем свого реєстрації, власник квартири може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, шо втратила право користування житловим приміщенням.

В ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_7 не зверталася до суду із позовом про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою.

Фактично єдиними доказами того, що ОСОБА_5 не проживав за адресою: АДРЕСА_2 є показання позивача ОСОБА_1 та третьої особи - ОСОБА_4 як свідків, які були допитані в суді першої інстанції, однак як вірно зазначено судом, вказані свідки є заінтересованими особами і такі доводи безпосередньо впливають на їх права, а тому рішення суду не може ґрунтуватися лише на поясненнях свідків, які є зацікавленими у встановленні факту відсутності особи за місцем своєї реєстрації.

Таким чином, встановивши вищевказані обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації від 21.01.1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 і відповідно задоволення похідних від неї вимог.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що в матеріалах справи наявна власноруч складена відповідачкою ОСОБА_3 письмова заява від 13.07.2020р., яка зареєстрована судом 14.07.2020 року за вх. №70280/20 (том І: а.с. 185), у якій остання зазначила та фактично визнала, що вони із ОСОБА_5 прожили разом 24 роки, тобто з 1995 по 2019 рік (рік смерті ОСОБА_5 ).

Разом з тим, вказані пояснення ОСОБА_3 про те, що вони прожили із ОСОБА_5 24 рок, не підтверджуються жодним чином, оскільки жодних документів (акту, довідки про місце проживання тощо) в підтвердження цього, відповідачкою надано не було.

Отже факт постійного проживання з ОСОБА_3 з 1995 року та по день приватизації квартири позивачем не доведено.

З огляду на вищевказане, безпідставними є і посилання апелянта на те, що на момент приватизації квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 фактично вже тривалий час не проживав, оскільки проживав однією сім`єю із відповідачкою ОСОБА_3 у іншому місці.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання апелянта у поданій апеляційній скарзі на неврахуванням місцевим судом при вирішенні спору правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від: 21.11.2018р. по справі №419/7049/2012, від 23.01.2019р. по справі №645/2187/16-ц, від 12.06.2019р. по справі № 308/2499/15-ц, від 27.01.2020р. по справі №185/6720/17, від 08.04.2020р. по справі № 607/4797/19, від 06.05.2020р. по справі №752/21958/17-ц, від 01.06.2020р. по справі № 520/14902/17, від 04.06.2020р. по справі №212/989/17-ц, колегія суддів відхиляє як не обґрунтовані, оскільки такі судові рішення суду касаційної інстанції були постановлені у справах із відмінними обставинами від даної справи, що переглядається.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , Департамент міського господарства Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.12.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда