Провадження № 22-ц/802/967/22 Категорія: 68 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , яка подана в її інтересах представником ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 25.11.2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1877.

Вказує, що до укладення шлюбу 03.01.2003 року ОСОБА_2 набув у власність двокімнатну квартиру загальною площею 75,0 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, вона з 25.11.2011 року і по даний час проживає у вказаній квартирі. Під час шлюбу, за спільні кошти подружжя вони зробили поліпшення придбаного житла, а саме: дорогий капітальний ремонт, тобто вартість нерухомого майна збільшилось практично вдвічі.

Зазначає, що на даний час відносини з відповідачем погіршились і відповідач не погоджується на поділ частки та враховуючи, що вартість нерухомого майна збільшилась вдвічі, вона вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

У зв`язку з чим, просить визнати за нею право власності на 1/4 частку спірної квартири.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від відповідача надійшла заява, про розгляд справи без його участі.

Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 5 грудня 2022 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що з 25.11.2011 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1877 (а.с. 20).

ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири загальною площею 75,0 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута ним на підставі договору купівлі-продажу від 03.01.2003 року (а.с. 11, 12).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя: особиста приватна власність дружини/чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане кореспондується зі статтею 368 ЦК України.

Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У справі, що переглядається, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_2 у 2003 році, тобто до укладання шлюбу з позивачем.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 та в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 451/847/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 444/372/18.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову ухвалюється судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року при розгляді справи № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Враховуючи наведене, суд першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надала належних і допустимих доказів того, що спірна квартира, яка є власністю відповідача, за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок її власних трудових або грошових затрат, оскільки поліпшення квартири, на які посилається позивач, стосуються лише ремонту квартири та її оздоблення, що не є невід`ємною частиною квартири, будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінилася б сама квартира, як об`єкт нерухомості, наприклад, була б збільшена її площа, тощо, не відбулося. Ремонт у спірній квартирі не є таким поліпшенням квартири, що доводить істотність збільшення її вартості в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.

Порівняння вартості квартири, яка зазначена у договорі, із вартістю квартири на момент розгляду цієї справи судом, не може свідчити про істотне збільшення вартості майна внаслідок трудових або грошових затрат подружжя, окрім того зміну вартості квартири можна пояснити зміною курсу долара до гривні з моменту придбання квартири на день звернення з даним позовом до суду .

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого та законного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 серпня 2022 року № 154/2487/16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року при розгляді справи № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), є безпідставними та не відповідають дійсності, судом вказаний висновок було враховано та відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позивачем своїх вимог.

Судом не враховується визнання відповідачем вимог апеляційної скарги, оскільки таке визнання не має правового значення при вирішенні даного спору по суті заявлених позовних вимог та не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , яка подана в її інтересах представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: