Справа № 215/3644/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Квятковський Я.А.,

секретар судового засідання Сердюк А.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку,-

встановив:

30.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, в якій просить стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 4 110,87 грн., середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 15.08.2005 по 15.08.2011 у розмірі 89 047,08 грн.

В обґрунтування зазначає, що він з 13.01.1966 до 15.08.2005 року працював у відповідача, був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. У липні 2021 року дізнався, що відповідно до ОСОБА_3 угоди на 2005-2006 рр., яка була чинна на момент його звільнення, відповідач повинен був сплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку із тим, що він пропрацював на підприємстві більше 20 років. Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 15.08.2005 по 15.08.2011 р. за розрахунком: 60,33 грн.*1 476=89 047,08 грн., де 60,33 грн. - середньоденна заробітна плата, 1 476 - кількість робочих днів.

Ухвалою суду від 24.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

10.11.2022 від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строку позовної давності в якій відповідач зазначає, що із дня звільнення позивача і до дня його звернення до суду за захистом свого порушеного права, минуло 17 років тому у спірних правовідносинах судом має бути застосовано строк позовної давності та пояснення на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач як на підставу для стягнення на його користь вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені безпідставно посилається на Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 р.р., оскільки ПрАТ «ПівнГЗК» не є стороною цієї Галузевої угоди. Крім того, вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені які просить стягнути позивач є необґрунтовано завищеною.

Ухвалою суду від 08.12.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у загальному позовному порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Позивач ОСОБА_1 у період 13.01.1966 по 15.08.2005 перебував у трудових відносинах з ПрАТ "ПівнГЗК", 15.08.2005 звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, одноразова вихідна допомога в зв`язку з виходом на пенсію не виплачувалася, а.с. 7-9, 11.

Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 390 від 19.07.2021 року, середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 становить 8,381 грн., а середньомісячна 1 370,29 грн. а.с.10.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 року передбачено що за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, сторона власника зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7.5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату; від 15 до 20 років двомісячну заробітну плату; від 20 і більше років тримісячну середню заробітну плату.

Судом не було відхилено жодного доказу, наданого позивачем.

Оцінка суду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, ст.97 КЗпП.

Тому посилання представника відповідача на те, що відповідач не приймав участі в колективних переговорах по укладенню галузевої угоди, суд до уваги не бере.

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки (далі Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення позивача й положення, якої поширюються на ПрАТ «ПГЗК», встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди.

Відповідно до п. 6.1 Галузевої Угоди, підприємство повинно виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту) яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше повних 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію .

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, що становить: 1 370,29*3=4 110,87 грн.

Приписами ст. 47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 15.08.2005 р. по 15.08.2011 р., тобто за 1 476 робочих днів, у розмірі 89 047,08 грн.

Однак, суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності із заявленою сумою невиплаченої заробітної плати (вихідної допомоги) та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за можливе зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України. Так, розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу сум розрахунку при звільненні, становить 4 110,87 грн. Позивач звільнилася з підприємства відповідача 15.08.2005 року, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернулася тільки 30.09.2022 року, тобто зі спливом більш ніж 10 років. Причини, пов`язані з тривалістю такого періоду з моменту порушення права позивача на отримання коштів і до моменту її звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач обґрунтовує лише тим, що про порушення своїх прав дізнався у вересні 2022 року. Однак посилання у своєму позові на умови Галузевої угоди, суд розцінює як обізнаність позивача з передбаченими угодою виплатами.

При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, значно перевищує суму невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги.

Згідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, у зв`язку з чим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, суд вважає, що буде співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 40 000 грн.

Щодо строку позовної давності суд зазначає таке.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Крім того, суд бере до уваги доводи позивача про те, що він дізнався про порушення його права лише у 2022 році, що відповідачем не спростовано.

Згідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Оскільки даний позов має майновий характер - то з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст. 4,12, 23, 76-83,141,258, 259,263,264,265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 недоплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4 110 (чотири тисячі сто десять) гривень 87 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при розрахунку у розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 992,40 грн. на користь держави.

В інший частині позову - відмовити.

Копію рішення направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суд подається протягом тридцяти днів з дня його складання до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено і підписано 09.12.2022 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, Тернівський район.

СУДДЯ: