Справа № 373/404/20
Номер провадження 2/373/8/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Керекези Я.І.,

за участі секретаря судових засідань Ткалі І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 373/404/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,

представник позивача адвокат Васюхно В.О.,

представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Іваненко К.О.,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просив визнати недійсним заповіт, складений 15 вересня 2017 року від імені ОСОБА_7 на користь нього та відповідачів по справі.

Посилається на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7 , він як спадкоємець першої черги за законом звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус йому повідомив про наявність заповіту від 15 вересня 2017 року, яким батько все своє майно розподілив не лише серед спадкоємцями першої черги за законом, а й іншими особами відповідачами по справі. Разом з тим, позивач вважає, що померлий в силу свого стану здоров`я на момент підписання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними: у серпні 2016 року, а потім у травні-червні 2017 року батько переніс інсульт, внаслідок чого почав втрачати пам`ять та погано орієнтуватися у подіях, був виснажений, не завжди впізнавав при відвідинах. Ніколи не зазначав, що підписував якийсь заповіт. Тому позивач вважає, що волевиявлення батька під час підписання заповіту не було вільним, він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, тому заповіт повинен бути визнаний недійним.

Ухвалою від 18 березня 2020 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справ в порядку загального позовного провадження (а.с.23).

07 квітня 2020 року до суду від відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 , до суду надійшов відзив на позов (а.с.74-78), відповідно до якого вони просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилаються на те, що позовні вимоги є необгрунтованими та непідтвердженими належними та допустимими доказами. Перед посвідченням заповіту нотаріус повинен переконатися у здатності особи розуміти та усвідомлювати значення кожної нотаріальної дії, перевірити відповідність волі і волевиявлення особи щодо ї вчинення. Оскільки заповіт померлого ОСОБА_7 нотаріусом посвідчений, будь-яких сумніві щодо неможливості цієї нотаріальної дії, в тому числі й щодо дієздатності заповідача, у нотаріуса не виникло. Загалом, стан здоров`я заповідача на момент підписання заповіту був задовільним, він адекватно вів себе, розумів значення всіх своїх дій, його волевиявлення було добровільним. Ніяких рішень про визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним немає. Тому підстав для визнання заповіту недійним немає, як не має й підстав для задоволення позову.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року за клопотання позивача була призначена посмертна судова психіатрична експертиза для вирішення питання можливості заповідача за станом здоров`я розуміти значення своїх дій та керувати ними. Провадження у справі зупинено.

29 грудня 2021 року ухвалою суду провадження поновлено в зв`язку із поверненням без виконання ухвали суду про призначення експертизи через несплату позивачем витрат за проведення експертизи. При цьому судом було з`ясовано, що позивач особисто та через свого представника неодноразово повідомлявся судом про необхідність здійснення оплати, однак із жовтня 2020 року по час відновлення провадження оплату не здійснив.

07 лютого 2022 року провадження у справі зупинено до вступу у спадщину спадкоємців померлої відповідачки ОСОБА_8

09 травня 2022 року провадження у справі поновлено, правонаступником відповідача ОСОБА_8 визнано відповідача ОСОБА_2 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Васюхно В.О. позов підтримали, просили задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та її представник адвокат Іваненко К.О. позов не визнали, заперечували проти його задоволення з підстав, вказаних у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_8 до 02 листопада 2021 року в судовому засіданні зазначала про невизнання позову з підстав, вказаних у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_6 в судових засіданнях зазначала, що позов підлягає до задоволення, її син ОСОБА_1 має право на більшу спадщину, ніж зазначено в заповіті, а її бувший чоловік ОСОБА_7 після перенесеного інсульту мав незадовільний стан здоров`я.

Судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5).

На момент смерті останній був зареєстрований по АДРЕСА_1 разом із позивачем та відповідачем ОСОБА_6 (а.с. 9).

З копій свідоцтв про народження та матеріалів спадкової справи ( а.с. 6-8, 10, 40-99) вбачається, що померлий ОСОБА_7 15 вересня 2017 року підписав заповіт, яким розділив все конкретне належне йому майно між відповідачами. Всі спадкоємці (відповідачі) звернулися із заявами про прийняття спадщини.

Вищезазначений заповіт (а.с. 10) містить відмітку про те, що заповідачем текст заповіту прочитано вголос і власноручно підписано. Також, заповіт містить вказівку на те, що нотаріусом особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено.

З наданої позивачем медичної документації (а.с. 11-17) та витребуваних судом за клопотанням позивача медичних карток стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_7 28 серпня 2016 року переніс інсульт, перебував на стаціонарному лікування до 09 вересня 2916 року, виписаний по закінченню лікування. Психіатром не оглядався, порушень мови не відмічалося. У жовтні 2016 року та травні-червні 2017 року ОСОБА_7 проходив лікування повторно наслідків перенесеної у вересні 2016 року хвороби, виписаний по закінченню курсу лікування.

В жовтні 2017 року, травні та жовтні 2018 року, травні та серпні 2019 року ОСОБА_7 проходив стаціонарне лікування повторно.

Свідок ОСОБА_9 , про допит якого заявляв позивач, показав суду, що спілкувався з померлим ОСОБА_7 тільки до його хвороби. Після інсульту не бачив, про його стан та про заповіт знає лише зі слів позивача.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 показали суду, що після перенесеного інсульту ОСОБА_7 почував себе посередньо, хвороба «вдарила» по зору та можливості повноцінно рухатися. Він все розумів, спілкувався нормально, їздив на роботу, навіть інколи по трішки вживав спиртні напої.

Допитаний в судовому засіданні нотаріус ОСОБА_14 показав суду, що ОСОБА_7 звернувся до нього у 2017 році по питанню підписання заповіту. Він приніс свій рукописний проект, який вони вдвох обговорили і нотаріус зробив друкований екземпляр, який спадкодавець самостійно прочитав та власноручно підписав. Перед цим нотаріус для перевірки дієздатності ОСОБА_15 ставив питання про дату народження, місце проживання, наявність дітей та інші загальні питання. Будь-яких спеціальних дій та питань для перевірки не встановлено. Будь-яких проявів, які б вказували на нерозуміння ОСОБА_7 значення своїх дій, не було встановлено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_8 померла (а.с.212). Її єдиною спадкоємицею є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 217).

Будь-яких інших доказів подано не було, клопотань з цього приводу не заявлено. Ухвала суду про проведено судово-психіатричної експертизи повернута без виконання через несплату позивачем витрат на проведення експертизи.

Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин

Згідно ч.2 ст.1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

В силу ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

В силу ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З досліджених доказів в їх сукупності судом встановлено наступне.

До підписання заповіту 15 вересня 2017 року заповідач ОСОБА_7 переніс інсульт, лікувався, виписаний по закінченню лікування. У жовтні 2016 року та травні-червні 2017 року проходив лікування наслідків перенесеної у вересні 2016 року хвороби повторно, виписаний по закінченню курсу лікування. Психіатром не оглядався, порушень мови не відмічалося. Після хвороби почував себе посередньо, мав проблеми із повноцінним рухом, доказів наявності проблем щодо розуміння своїх дій, проблем із пам`яттю встановлено не було. Нотаріусом перед посвідченням заповіту була проведена бесіда із ОСОБА_7 , в тому числі й для встановлення його дієздатності. Підписав оспорюваний заповіт ОСОБА_7 особисто, дана обставина ніким не оспорювалася. Належних, допустимих та достатніх доказів для можливості встановлення інших обставин, які б мали значення для вирішення даної справи, суду не надано. Клопотань з цього приводу не заявлено.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що його батько ОСОБА_7 не міг на момент підписання оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Дієздатність заповідача під час складання заповіту перевірено нотаріусом, померлий власноручно підписав заповіт і ця обставина позивачем не оспорювалася. При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про його вільне волевиявлення, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені. Позивачем не надано належних, допустимих та остатніх доказів того, що наявне у заповідача захворювання позбавляло його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними на час підписання заповіту.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 1216, 1217, 1218, 1235, 1236, 1247, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 19, 76, 80, 81, 89, 141, 211, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Складення рішення в повному обсязі вчинено 23 червня 2022 року.

Суддя: Я. І. Керекеза