АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року

м. Чернівці

Справа № 715/2918/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І, Половінкіної Н.Ю.

секретар Паучек І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі Чагорська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області, Чернівецька районна державна адміністрація

апеляційна скарга Чернівецької районної військової адміністрації Чернівецької області на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Григорчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивач просила:

-визнати недійсним та скасувати розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу/, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області;

-визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №624809 від 6 жовтня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - кадастровий номер :01:001:0228, 0.07 га-кадастровий номер :01:003:0217/, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області;

-визнати за нею право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Юрія Федьковича с. Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, розміром 1.03 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі, належну померлій ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, успадковану нею після смерті чоловіка ОСОБА_3 , на ім`я якого Глибоцькою РДА Чернівецької області 22 січня 2001 року виданий Сертифікат ЧВ №0868828.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, складеним нею 05 грудня 2003 року, посвідченим секретарем Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та зареєстрованим в реєстрі за №198, згідно якого ОСОБА_2 належний їй сертифікат на право на земельну частку /пай/ серії ЧВ №0086828, виданий Глибоцькою РДА Чернівецької області 22 січня 2001 року, та земельну ділянку площею 0.75 га, що знаходиться в с. Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, заповіла позивачці.

ОСОБА_1 своєчасно прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 . Осіб, які б мали право на обов`язкову долю в спадщині на вищевказане майно після смерті ОСОБА_2 , немає.

Після відкриття в державній нотаріальній конторі Глибоцького району спадщини позивач дізналася, що ОСОБА_2 успадкувала право на земельну частку /пай/ після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , на ім`я якого Глибоцькою РДА Чернівецької області 22 січня 2001 року був виданий Сертифікат серії ЧВ №0086828, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом АВР №904926, видане 18 червня 2001 року державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори Чернівецької області.

Крім того їй стало відомо, що на підставі розпорядження № 386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області на ім`я ОСОБА_2 06 жовтня 2005 року виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №6224809 площею 0.72 та, що розташована на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. У відповідності до архівного витягу № 06-05-2/1/411 Чернівецької РДА від 16 листопада 2021 р. ОСОБА_2 , мешканці с. Луковиця, на підставі сертифікату ЧВ №0086828 виділено земельну частку /пай/ в натурі із земель пайового фонду КСП «Нива» у розмірі 0.72 га.

На час прийняття рішення та видачі вищевказаного Державного акту на землю ОСОБА_2 померла. Реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказані земельні ділянки не проведено. Таким чином, дані обставини унеможливлюють оформлення позивачки спадщини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №624809 від 6 жовтня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га, кадастровий номер :01:001:0228, 0.07 га-кадастровий номер :01:003:0217, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

Визнано за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_1 право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Юрія Федьковича с. Луковиця Глибоцького району Чернівецької області розміром 1.03 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі.

Суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Чернівецька районна військова адміністрація Чернівецької області просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що скасовуючи розпорядження Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області від 18 серпня 2005 року № 386 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) колишнього КСП «Нива» у власність громадянам» повністю, а не в частині, що стосується ОСОБА_2 , суд визнав незаконним документ, на підставі якого інші особи отримали у приватну власність земельні ділянки, і тим саме вирішив питання, що стосується їх прав та інтересів на землю без залучення їх до участі у справі.

Також судом самостійно, за відсутності клопотання позивачки чи її представника, змінено обраний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 . У позовній заяві позивач клопотала перед судом визнати недійсним розпорядження органу виконавчої влади і визнати за нею право на земельну частку (пай). Однак суд змінив формулювання позовних вимог і спосіб захисту права позивача, вийшов за межі вимог викладених у позові і ухвалив рішення про визнання незаконним розпорядження, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України.

Позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею право на земельну частку (пай) є нечіткою та неналежною, оскільки в ній не сформульовано конкретне прохання перед судом, яке право визнати на земельну частку (пай): право власності, право користування чи право на завершення приватизації земельної ділянки.

Крім того вказує, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, оскільки знаючи про заповіт, вона, як спадкоємець за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , не зверталася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, чим пропустила встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Луковиця Глибоцького району Чернівецької області померла ОСОБА_2 що підтверджується свідоцтвом про смерть (видане повторно) серії НОМЕР_1 від 11 січня 2020 року (а.с.7).

05 грудня 2003 року ОСОБА_2 склала заповіт посвідченим секретарем Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та зареєстрованим в реєстрі за №198, згідно якого заповіла ОСОБА_1 належний їй сертифікат на право на земельну частку /пай/ серії ЧВ №0086828, виданий Глибоцькою РДА Чернівецької області 22 січня 2001 року, та земельну ділянку площею 0.75 га, що знаходиться в с. Луковиця Глибоцького району Чернівецької області (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом АВР №904926, видане 18 червня 2001 року державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори Чернівецької області, ОСОБА_2 успадкувала права на земельну частку (пай), розміром 1.03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі від свого чоловіка ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧВ №0086828, виданого Глибоцькою районною державною адміністрацією Чернівецької області 22 січня 2001 року (а.с.5).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №6224809 виданий на підставі розпорядження № 386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0.72 га (а.с.5).

25 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Глибоцької Державної нотаріальної контори Чернівецької області з метою оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно. Однак нотаріус своєю постановою №247/02-31 від 25 листопада 2021 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), у зв`язку з неподанням спадкоємцем правовстановлюючого документу на право на таку земельну частку (пай) (а.с.27).

Спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, крім позивачки, немає.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд погоджується з аргументом апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, просила визнати недійсним та скасувати розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу/, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. (а.с.3).

Однак суд першої інстанції ухвалив рішення про визнання незаконним та скасування розпорядження, яке зазначено вище, однак така вимога позивачем не заявлялася.

Отже, суд першої інстанції задовольнив вимоги, які не заявлялися позивачем чим порушив принцип диспозитивності, передбачений частиною 1 статті 13 ЦПК України.

Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсним розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області є ефективним та передбачений статтею 152 ЗК України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 357/2278/19

Помилковим є аргумент Чернівецької районної військової адміністрації про те, що позовна вимога про визнання право на земельну частку (пай) за ОСОБА_1 є нечіткою та неналежною з причин відсутності конкретного прохання перед судом, яке право на земельну частку пай: право власності, право користування чи право на завершення приватизації земельної ділянки.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

За пунктом 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акт на право колективної власності на землю.

За змістом пункту 1 Указу № 720/95 паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Таке паювання сільськогосподарських земель здійснювалось у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт і методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)».

Зміст цих нормативних актів свідчить по те, що після паювання земель сільськогосподарського підприємства або сільськогосподарської організації у його членів виникає майнове право на виділення своєї частки в натурі (на місцевості).

Отже, зазначені норми матеріального права з самого початку визначали право громадянина на пай як право власності і майнове право.

Така правова оцінка права у подальшому підтверджена Законом № 899-IV, за загальним змістом якого право осіб, що мають право на пай, визначається як право власності на земельну частку (пай).

За положеннями статті 2 ЗК України (2001 року) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відтак право на земельну частку (пай), у тому числі отримане у порядку спадкування, є окремим об`єктом земельних відносин, а правовідносини щодо права власності на нього та перетворення права на земельну частку (пай) у право власності на земельну ділянку як річ є цивільними правовідносинами щодо зміни прав та обов`язків власника таких прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що спадкоємець ОСОБА_2 за життя не розпочала процедуру приватизації землі, яку відповідно до свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 отримала право на земельну частку (пай). Таке право увійшло до складу її спадкового майна.

Колегія суддів вважає, що позивачка звертаючись до суду з позовною вимогою щодо визнання за нею права на земельну частку (пай), обрала належний спосіб захисту свого права.

Такий висновок узгоджується з правою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №542/1403/17.

Помилковим є аргумент Чернівецької районної військової адміністрації Чернівецької області про необхідність застосування строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Таким чином, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналась 25 листопада 2021 року у зв`язку із відмовою Глибоцької державної нотаріальної контори Чернівецької області у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а до суду позивачка звернулася з позовом у грудні 2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень закону щодо позовної давності.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі, помилково скасував повністю, а не частково, розпорядження Глибоцької РДА № 386 від 18 серпня 2005 року «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) колишнього КСП «Нива» у власність громадянам»

На думку апелянта, суд таким чином вирішив питання про права та інтереси на землю інших осіб, які були зазначені у розпорядженні та які також на підставі цього документу отримали у приватну власність земельні ділянки, без залучення їх до участі у справі.

Водночас слід зазначити, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення, суд першої інстанції вказав про визнання незаконним та скасування розпорядження Глибоцького РДА про передачу у власність земельної ділянки саме ОСОБА_2 , чим і вирішив питання конкретної особи, а не усіх осіб, вказаних у документі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення в частині визнання незаконним розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернівецької районної військової адміністрації Чернівецької області задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2022 року в частині визнання незаконним розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області скасувати.

Визнати недійсним розпорядження №386 від 18 серпня 2005 року Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_2 на підставі сертифікату ЧВ № 0086828 земельної ділянки загальною площею 0.72 га / 0.65 га - ріллі, 0.07 га- сінокосу, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 липня 2022 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна