Провадження № 2/522/2173/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права особистої приватної власності,

ВСТАНОВИВ:

14 листопада 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ухвалою судді Ільченко Н.А. від 24 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ ЦПК України, який набрав чинності 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 грудня 2017 року справу повернуто розглядом в підготовче засідання.

19 квітня 2018 року за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Загорднюка В.І. та прийнята до провадження ухвалою від 26 квітня 2018 року.

26 червня 2018 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права особистої приватної власності.

В обґрунтування позову зазначено, що з травня 2012 року сторони почали проживати разом однією сім`єю. Протягом періоду спільного проживання з травня 2012 року по 09 лютого 2013 року сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувались один про одного. При цьому, будь-яких інших зареєстрованих шлюбах сторони не перебували, а відтак між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як зазначає позивач, 06 червня 2012 року сторони придбали автомобіль марки Toyota Land Cruiser 150, білого кольору, 2012 року випуску на підставі договору купівлі-продажу № И/4899, укладеним між ТОВ «Виробничо-технічне підприємство «Інжпроект», як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем та 27 червня 2012 року зазначений автомобіль було зареєстровано на ім`я Відповідача. Як зазначає Позивач, таким чином, оскільки автомобіль був набутий сторонами протягом періоду проживання однією сім`єю, він є об`єктом спільної сумісної власності Позивача та Відповідача та підлягає поділу між ними.

09 лютого 2013 року сторони зареєстрували шлюб.

Як зазначає Позивач, 14 лютого 2014 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за особисті кошти Позивача на ім`я Відповідачки було набуто квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 205, укладеного між ОСОБА_4 , як продавцем та Відповідачем, як покупцем та 14 лютого 2014 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано на ім`я Відповідача.

Позивач вважає, що зазначена квартира має бути визнаною його особистою приватною власністю, оскільки була набута за особисті приватні кошти Позивача, отримані як дохід від особистого приватного майна, набутого до шлюбу.

У зв`язку з вищевикладеним, Позивач просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з травня 2012 року до 09 лютого 2013 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки Toyota Land Cruiser 150, білого кольору, 2012 року випуску; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за Відповідачем право особистої приватної власності на Ѕ автомобіля Toyota Land Cruiser 150, білого кольору, 2012 року випуску; визнати за позивачем право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 27 вересня 2018 року витребувано докази по справі.

04 лютого 2019 року за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. та прийнята до провадження ухвалою 11 лютого 2019 року.

30 жовтня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмета та підстав позову (а.с. 73 т.2).

27 травня 2020 року до суду надійшла заява представника відповідача про повернення заяви про зміну предмету і підстав позову від 25 жовтня 2019 року, яка надійшла до суду 30 жовтня 2019 року (а.с. 1 т.3).

Також, 27 травня 2020 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову.

20 листопада 2020 року від представника Позивача до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 638/18231/15-ц від 30 червня 2020 року.

Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року відмовлено представнику позивача ОСОБА_1 адвокату Лепіхіній О.П. у прийняття заяви про зміну предмету позову від 27 травня 2020 року. Повернуто заяву про зміну предмету позову. Роз`яснено про право на звернення з зазначеними вимогами на загальних підставах. Повернуто заяву про зміну предмету та підстав позову від 30 жовтня 2019 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Лепіхіної О.П. в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року про відмову у прийнятті заяви про зміну предмету позову повернуто до Приморського районного суду м. Одеси для виконання вимог, передбачених п. 15.11 частини 1 Розділу 13 (Перехідні положення) ЦПК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Лепіхіної О.П. в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року повернуто апелянту.

14 червня 2021 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав неявки учасників справи в судове засідання.

18 жовтня 2022 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Просили позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя в редакції заяви про зміну предмету позову від 22 червня 2018 року задовольнити в повному обсязі.

23 листопада 2022 року від представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги Позивача просили задовольнити частково, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлової квартири АДРЕСА_1 , яка є майном спільної сумісної власності подружжя, набутої за час шлюбу. В іншій частині позовних вимог відмовити.

В судове засідання 23 листопада 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Справа перебуває на розгляді в суді з листопада 2017 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 . ОСОБА_6 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що з травня 2012 року до 09 лютого 2013 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Так, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог Позивача в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю травня 2012 року до 09 лютого 2013 року з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви, з травня 2012 року сторони почали проживати однією сім`єю у будинку за адресою: АДРЕСА_2 та згодом сторони переїхали на постійне проживання до квартири, що розташована в м. Одеса.

Позивач звертаючись до суду, зазначав, що протягом періоду спільного проживання з травня 2012 року по 09 лютого 2013 року Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, а відтак між сторонами склалися усталені відносин, що притаманні подружжю.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Так, на підтвердження спільного проживання з травня 2012 року по 09 лютого 2013 року Позивачем до суду надано докази, з яких вбачається, що сторони з 11 по 24 червня 2012 року здійснили спільну подорож до м. Маніла, Філіппіни, що підтверджується листом авіа-компанії з інформацією щодо перельотів ОСОБА_2 за червень 2012 року; відповідними відмітками про перетин кордонів держав світу в період з 11 по 24 червня 2012 року у закордонному паспорті Позивача; готельними ваучером, відповідно до якого Сторони разом проживали в готелі у Філіппінах з 17 по 19 червня 2012 року та листами від авіакомпанії щодо спільного авіа перельоту сторін по справі 19 червня 2012 року.

Також, як зазначає Позивач, фактом перебування Відповідача на утриманні Позивача є інформація з ДФС України, у відповідності до якої Відповідач за перше півріччя 2012 року мала загальний дохід в розмірі 15 869 гривень 04 копійки, а з липня 2012 року та до січня 2014 року Відповідач доходу не мала.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що у сторін склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

При вирішенні справи судом враховується та обставина, що факт спільного проживання законодавець пов`язує з необхідністю вирішення майнового спору.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте і результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності не можуть свідчити про те, що між Позивачем та Відповідачем з початку травня 2012 року склалися стосунки, які притаманні подружжю, оскільки подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Сам факт спільної подорожі за кордон не дає підстава вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 травня 2012 року по 09 лютого 2013 року (дата реєстрації шлюбу між сторонами).

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки Toyota Land Cruiser 150, білого кольору, 2012 року випуску та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнання за Відповідачем право особистої приватної власності на Ѕ автомобіля та відповідно за Позивачем право особистої приватної власності на Ѕ автомобіля, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Виробниче-технічне підприємство «Інжпроект» укладено договір купівлі-продажу № И/4899 автомобіля марки Toyota Land Cruiser 150, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 2982 куб.см.

27 червня 2012 року зазначений автомобіль зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України від 20 червня 2018 року.

Звертаючись до суду, Позивач зазначав, що оскільки автомобіль був набутий Позивачем та Відповідачем протягом періоду проживання однією сім`єю, він є об`єктом спільної сумісної власності Позивача та Відповідача, а відтак підлягає поділу між ними. Фактом придбання у спільне користування транспортного засобу є те, що 14 травня 2012 року Позивач уклав договір позики з цільовим призначенням для придбання автомобіля в Україні.

З врахуванням того, що судом залишено без задоволення позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю у період з 01 травня 2012 року по 09 лютого 2013 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнання право особистої приватної власності на Ѕ автомобіля не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог Позивача в частині визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, 09 лютого 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 уклали шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, за час спільного проживання позивачем та відповідачкою набуто у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2014 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

З пункту 6 зазначеного договору купівлі-продажу від 14 лютого 2014 року вбачається, що з поміж іншого, але не виключно: «Цей договір вчинений за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_9 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу від 14 лютого 2014 року за реєстровим № 204, що призначена для зберігання в справах нотаріуса, зміст якої доведено до відома Покупця»

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 під час укладення відповідного договору купівлі-продажу від 14 лютого 2014 року, надавав у нотаріуса письмову заяву про те, що він не заперечує про придбання житлової квартири ОСОБА_2 , що відповідно до вищезазначених положень резюмується як спільне сумісне майно подружжя.

Звертаючись до суду, Позивач стверджував, що квартира є його особистою приватною власністю та спростовує презумпцію спільності майна подружжя тим, що він 03 червня 2005 року набув частку в статутному капіталі юридичної особи, суб`єкта господарювання, зареєстрованої за правом ОСОБА_11 «Snapsnax Ventures, Inc.» у розмірі 50 %, яка є його особистою приватною власністю. Оскільки набута Позивачем до початку проживання з Відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та до моменту реєстрації шлюбу з Відповідачем.

10 січня 2014 року Радою директорів Товариства було прийнято рішення щодо виплати дивидендів учасникам Товариства за рахунок нерозподіленого прибутку Товариства за 2013 рік та у відповідності до зазначеного Рішення від 10 січня 2014 року Позивачу підлягали виплаті дивіденди у вигляді грошових коштів у розмірі 198 000 доларів США та саме за ці кошти було придбано спірну квартиру.

Дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження зазначених обставин, судом встановлено що відповідно до Рішення ради директорів «Snapsnax Ventures, Inc.» від 10 січня 2014 року, Товариством здійснено грошовий переказ коштів у розмірі 180 000 доларів США на банківський рахунок Позивача.

Відповідно до заяви на здійснення грошового переказу 03 лютого 2014 року Товариство здійснило переказ грошових коштів у розмірі 180 000 доларів США з банківського рахунку Товариства № НОМЕР_2 на банківський рахунок Позивача № НОМЕР_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, в той же день грошові кошти у розмірі 180 018 доларів США були списані з рахунку Позивача та банківський рахунок Відповідача № НОМЕР_4 .

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що 03 лютого 2014 року на банківський рахунок Відповідача надійшли грошові кошти у розмірі 179 975 доларів США (180 018 доларів США за врахуванням комісії), які належали Позивачу на праві особистої приватної власності, як дивіденди, виплачені Товариством Позивачу на виконання Рішення Ради директорів від 10 січня 2014 року.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 180 000 доларів США, 03 лютого 2014 року були переказані на банківські рахунки Відповідача у АТ КБ «ПриватБанк» та в подальшому 14 лютого 2014 року грошові кошти були зняті з відповідного рахунку та витрачені на придбання Квартири.

Слід зазначити, що Відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів, які б давали змогу спростувати встановлені судом обставини.

При цьому, суд приймає до уваги інформацію з ДФС України, у відповідності до якої Відповідач за перше півріччя 2012 року мала загальний дохід в розмірі 15 869 гривень 04 копійки, а з липня 2012 року та до січня 2014 року Відповідач доходу не мала, яка не спростована Відповідачем.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Разом з цим, суд враховує, що відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 20.03.2019 №750/8986/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13, від 07.04.2021 №280/1380/17).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що Позивач спростував презумпцію спільності майна подружжя. Та надав суду належні та допустимі докази того, що квартира купувалась за його особисті приватні кошти, а отже спірна квартира має бути визнана особистою приватною власністю Позивача, оскільки набута за особисті кошти Позивача, отримані як дохід від особистого майна, набутого до шлюбу, а відтак позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Таким чином, на підставі повно та об`єктивно досліджених матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог..

Приймаючи рішення у даній справі суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-84, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права особистої приватної власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (громадянином Республіки Філліпіни, ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на тимчасове проживання в Україні: НОМЕР_5 . Видана 09 вересня 2016 року ГУ ДМС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_6 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 (двох) житлових кімнат, загальною площею 91, 9 кв.м. та житловою площею 26, 9 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення у зв`язку з аварійними відключеннями світла по м. Одеса, складений та підписаний 09 грудня 2022 року.

Суддя Л. М. Чернявська