Номер провадження: 22-ц/813/2223/22
Справа № 504/569/20
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Барвенка В.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області, правонаступника виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору державне підприємство «Виробнича фірма Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору державне підприємство «Виробнича фірма Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 5 виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області від 28 лютого 2019 року «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», в частині внесення зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області від 28.12.2006 року № 73, про присвоєння базі відпочинку державного підприємства виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» адреси: АДРЕСА_2».

В обґрунтування свого позову зазначив, що рішенням № 5 від 28.02.2019 р. виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», внесено зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області від 28.12.2006 року № 73, та присвоєно базі відпочинку державного підприємства виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» адреси: АДРЕСА_2», замість АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що в оскаржуваній частині рішення органу місцевого самоврядування є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм чинного законодавства та перевищенням повноважень.

ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем з посиланням на ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Разом із тим, на думку позивача, вказаною нормою визначено загальну компетенцію сільських, селищних, міських рад, а не виконавчого органу сільської ради, яким є відповідач.

Позивач стверджує, що ні сама заява, яка послугувала підставою для прийняття оскаржуваного рішення, ні самі додані до неї документи не могли бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки за переконанням позивача не дають змоги встановити наявності знаходження об`єктів нерухомого майна на іншій земельній ділянці, за іншою адресою.

Позивач зазначає, що об`єкти бази відпочинку, що належать на праві власності позивачу шляхом присвоєння іншої адреси фактично надаються іншій особі.

За переконанням позивача норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не надають повноважень органам місцевого самоврядування відміняти (скасовувати, анулювати, змінювати) рішення про присвоєння поштової адреси об`єкта нерухомого майна.

Позивач також вважає, що рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (на той час Комінтернівського) району Одеської області № 73 від 28.12.2006р. щодо присвоєння базі відпочинку ДП ВФ «Агроцентренерго» адреси: АДРЕСА_2 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, відтак внесення змін до нього є безпідставним.

Таким чином, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009, в даному випадку орган місцевого самоврядування позбавлений права скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що за адресою: АДРЕСА_2 розташовані об`єкти нерухомого майна бази відпочинку, що перебувають в його приватній власності, однак відповідач порушуючи його право власності на ці об`єкти надав спочатку зазначену вище адресу виробничій фірмі, а потім її змінив присвоївши букву «А», чим фактично протиправно передав частину цих об`єктів іншій особі, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Також не відповідає дійсності висновок суду щодо ненадання до суду доказів існування у позивача прав на об`єкт нерухомого майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », чи на його частину, так як до позовної заяви була подана копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року судом до участі у справі замість відповідача виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області був залучений його правонаступник - виконавчий комітет Южненської міської ради Одеського району Одеської області.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи про призначене судове засіданняна07 грудня 2022 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с.93-99 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило, також не надано клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02.02.2005 року ОСОБА_1 видане свідоцтво про право власності на базу відпочинку, розташованого в АДРЕСА_3 (а.с. 8 т. 1).

28.12.2006 року виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення № 73 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та надання їм юридичних адрес», яким, зокрема, присвоєно юридичну адресу базі відпочинку «Агроспеценерго»: АДРЕСА_2.

31.07.2006 року виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення №62 «Про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на території АДРЕСА_2 за Державою Україна в повному господарському віданні державного підприємства «виробничої фірми «Агроцентренерго» Корпорації «Украгропромбуд» (а.с. 35-36 т. 1).

28.08.2008 року виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на об`єкт нерухомості: база відпочинку, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 38 т. 1).

Власник - Держава Україна в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ «Агроцентренерго»; форма власності загальнодержавна, частка 1/1.

28.02.2019 року виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області прийнято рішення № 5 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», яким з метою уточнення та приведення у відповідність юридичної адреси відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 28.08.2008 р. Держави Україна в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ «Агроцентренерго» внесено зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради № 73 від 28.12.2006р. та присвоєно базі відпочинку ДП ВФ «Агроцентренерго» адресу: АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції виходив із безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 280/97-ВР система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально - фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

За змістом ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Повноваження, сільських, селищних, міських рад визначені у ст.ст. 25, 26 глави 1 Закону № 280/97-ВР.

В свою чергу, компетенція виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачена главою 2 Закону № 280/97-ВР. При цьому, повноваження виконавчих органів, зокрема, селищних рад поділяються на власні (самоврядні) та делеговані.

Отже, повноваження сільської ради та виконавчого комітету сільської ради щодо прийняття рішень з конкретних питань розмежовані, і кожен з вказаних органів в межах таких (повноважень) приймає рішення/вчиняє дії, відтак, вони є окремими суб`єктами владних повноважень, дії чи рішення яких можуть бути оскаржені.

Згідно ст. 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пп.10 п. «б» ст. 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, такі делеговані повноваження: облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Відповідно до ст.40 Закону № 280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Згідно з ч.6 ст. 59 Закону № 280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Аналіз наведених норм дозволяє суду дійти до висновку, що відповідач має такі делеговані повноваження як облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, відтак доводи позивача про відсутність у органу місцевого самоврядування повноважень щодо прийняття рішення про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси є неспроможними.

Судом вірно встановлено, що у лютому 2019 року ДП ВФ «Агроцентренерго» звернулось до голови Сичавської сільської ради із заявою щодо присвоєння базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » іншої адреси, в обґрунтування якої зазначило, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 28.08.2008р. ДП ВФ «Агроцентренерго» належить об`єкт нерухомості (база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » («Сичавка»), розташована за адресою: АДРЕСА_2 , проте за вказаною адресою знаходяться також об`єкти нерухомості, що належать ОСОБА_1 , і тому заявник просив присвоїти належному йому об`єкту нерухомого майна іншу адресу. Разом із заявою ДП ВФ «Агроцентренерго» були надані засвідчені копії документів (свідоцтво про право власності, рішення № 73 від 28.12.2006р.) та за результатами розгляду заяви не було встановлено підстав для відмови у присвоєнні нової адреси.

Судом звернуто увагу на те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення законодавцем не встановлений спеціальний порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна.

Судом також вірно застосоване до даних правовідносин законодавство у сфері надання адміністративних послуг.

Зокрема, правилом ч.1 ст. 4 Закону України «Про адміністративні послуги» визначено, що державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах: 1) верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) стабільності; 3) рівності перед законом; 4) відкритості та прозорості; 5) оперативності та своєчасності; 6) доступності інформації про надання адміністративних послуг; 7) захищеності персональних даних; 8) раціональної мінімізації кількості документів та процедурних дій, що вимагаються для отримання адміністративних послуг; 9) неупередженості та справедливості; 10) доступності та зручності для суб`єктів звернень.

Правилом статті 8 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб`єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується.

Згідно Закону № 280/97-ВР, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 11276 від 25.12.2015р., Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001р., Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007р. адреса присвоюється на підставі поданих документів протягом встановлених законодавством строку.

Судом встановлено, що наразі існує дві бази відпочинку, два власники, два різних місця розташування, дві різні підстави набуття права власності, які жодним чином не пов`язані між собою та існує факт співпадання двох адрес цих баз, що ОСОБА_1 не заперечував.

Висновки суду про те, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування щодо присвоєння адреси прийнято виключно задля впорядкування нумерації двох різних об`єктів нерухомого майна, які належать різним власникам відповідають обставинам справи.

Судом встановлено, що позивач, посилаючись щодо порушення його прав внаслідок прийняття оскаржуваного рішення не навів та не надав до суду доказів існування в нього прав на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на території АДРЕСА_2, чи на його частку.

Твердження позивача про те, що об`єкти бази відпочинку, які належать йому на праві власності, шляхом присвоєння іншої адреси фактично надаються іншій особі судом вірно визнані безпідставними.

Також суд, з урахуванням предмету спору, вірно встановив, що позивач вимог щодо захисту своїх майнових прав не висував, та з характеру спірних правовідносин (предмету спору по даній справі) наявності спору щодо права власності на зазначений об`єкт нерухомості (базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») не встановлено, натомість позивач у позові та у заявах по суті справи фактично стверджував, що після прийняття оскаржуваного рішення можливі порушення у майбутньому його прав (можливого привласнення належних позивачу об`єктів нерухомого майна, скасування реєстрації на них тощо).

Однак, позивач оскаржуючи рішення відповідача щодо присвоєння адреси об`єкту, не обґрунтував та не підтвердив належними доказами, як саме останнє на теперішній час безпосередньо порушує його права чи законні інтереси.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Обов`язковою умовою скасування рішення суб`єкта владних повноважень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Судом встановлено, що позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач своїм рішенням порушив його права, свободи чи інтереси, та що в нього виникло право на звернення до суду за їх захистом.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області № 5 від 28.02.2019року, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції, з`ясувавши всі обставини справи, надані сторонами докази прийшов до обґрунтованого та законного висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування за відсутністю підстав для визнання його протиправним та скасування.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, щоза адресою: АДРЕСА_2 розташовані об`єкти нерухомого майна бази відпочинку, що перебувають в його приватній власності, однак відповідач порушуючи його право власності на ці об`єкти надав спочатку зазначену вище адресу виробничій фірмі, а потім її змінив присвоївши букву «А», чим фактично протиправно передав частину цих об`єктів іншій особі, колегія суддів вважає безпідставними,оскільки судом було встановлено, що існує дві бази відпочинку, два власники, два різних місця розташування, дві різні підстави набуття права власності, які жодним чином не пов`язані між собою та існує факт співпадання двох адрес цих баз, про, що не заперечувалося позивачем.

Більш того база відпочинку, яка належить ОСОБА_1 розташована на земельній ділянці, площею 1.316 га, наданої на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 10 т. 1).

Також матеріалами справи встановлено, що між всіма суміжними користувачами та ОСОБА_1 погоджені межі його земельної ділянки (а.с. 22 т. 1).

Доводи про те, що не відповідає дійсності висновок суду щодо ненадання до суду доказів існування у позивача прав на об`єкт нерухомого майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », чи на його частину, так як до позовної заяви була подана копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно також є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не довів суду факту порушення його особистих прав, які на його думку були порушені діями суб`єкта владних повноважень та відсутністю таких доказів в матеріалах справи.

Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра