Дата документу 30.11.2022 Справа № 337/1900/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1900/22 Головуючий у 1-й інстанції: Ширіна С.А.
Провадження №22-ц/807/2087/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_2 , про припинення стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народилась донька, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2019 року. Сторони у справі разом ніколи не проживали, у зареєстрованому шлюбі не перебували. За домовленістю батьків, малолітня дитина з місячного віку, починаючи з 05 лютого 2019 року почала проживати разом із батьком, з яким наразі фактично безперервно й проживає, тобто усе своє життя. Постановою Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2020 року у справі 336/3744/19 було скасовано рішення Шевченківського районного суду, м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року, задоволено первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 визначено місце проживання доньки з матір`ю, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання доньки з батьком, стягнення аліментів та коштів на утримання - відмовлено. У теперішній час виконати рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із відповідачкою не виявилось можливим, оскільки дитина не знає матері, численні спроби насильної передачі, проти волі самої дитини до матері негативно вплинули на здоров`я дитини, дитина отримала нервовий зрив та захворіла. Позивач був вимушений займатися лікуванням та відновленням психологічного стану дитини. Починаючи з лютого 2019 року спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком та перебуває на його повному утриманні. Натомість, кошти, які отримує відповідач витрачає на власні потреби. На протязі усього життя дитини та на даний час відповідач ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати свою дитину. Кошти, які надходять відповідачу в рахунок аліментів використовуються на власні потреби і не перераховуються доньці. В інтересах малолітньої доньки, позивач вимушений звернутися до суду з цією позовною заявою у зв`язку з тим, що після юридичного визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, дитина продовжила фактично проживати разом із рідним батьком за адресою його мешкання та на його повному матеріальному і фінансовому забезпеченні.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд припинити стягнення аліментів, утриманих з ОСОБА_1 за судовим наказом, виданого 25 січня 2021 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя у справі № 337/5795/20.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для спарви, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, однак на момент присудження стягнення аліментів за судовим наказом, виданим 25 січня 2021 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя у справі № 337/5795/20 та по теперішній час дитина проживає з батьком на утримання якої він несе витрати. При цьому за судовим рішення позивач у цій справі повинен сплачувати аліменти саме матері дитини, яка вказані кошти на дитину не витрачає. Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 самочинно не змінював місце проживання дитини, у тому числі шляхом викрадення. Окрім того, фактичне місце проживання дитини саме з ним підтверджується численними скаргами ОСОБА_2 до різних служб міста, уточненою позовною заявою про встановлення порядку і участі у вихованні дитини від 22 січня 2022 року по справі № 336/6076/21, уточненою позовною заявою про відібрання дитини у батька по справі № 336/2426/20 від 14 червня 2021 року, та іншими документами, доданими до даного позову на підтвердження безперевного фактичного проживання малолітньої доньки разом із батьком. При ухваленні рішенні суд не взяв до уваги висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та його представник, адвокат Трачук Н.І., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судової повістки ( а.с. 223, 229) до апеляційного суду не з`явилися, на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 , адвоката Трачук Н.І. надійшла заява в якій вона прохає перенести розгляд справи на іншу дату, оскільки вона бере учась у іншій справі в господарському суді Запорізької області ( а.с. 247-248, а.с. 250 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки справа в провадженні апеляційного суду перебуває тривалий час, враховуючи, що учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні, відмовивши у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що усупереч положенням цивільно-процесуального законодавства позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність підстав для припинення стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 . Дитина проживає із ОСОБА_1 не внаслідок того, що відповідачка ухилилась від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а в наслідок того, що позивач самовільно, протиправно змінив місце проживання дитини та утримує її не віддаючи матері, чим не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Фактично позивач аліменти на утримання малолітньої дитини не сплачує, про що свідчить заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 40677,16 грн, яка утворилася станом на 31 травеня 2022 року.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 05 квітня 2019 року

Сторони у справі у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Постановою Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2020 року у справі 336/3744/19 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання доньки з батьком, стягнення аліментів та коштів на утримання відмовлено (а.с.97-103,160).

Запорізький апеляційний суд у своїй постанові від 23 грудня 2020 у справі №336/3744/19, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 у цій же справі (а.с.103-117), встановив факт самоправного відібрання дитини від матері з боку ОСОБА_1 та факт того що ОСОБА_1 своїми діями перешкоджає спілкуванню матері з власною донькою. ОСОБА_1 не узгоджував з ОСОБА_2 зміну місця проживання дитини ОСОБА_5 разом з ним, відповідно до вимог ч.1 ст.160 СК України, тобто відповідач за первісним позовом самостійно без згоди матері визначив місце проживання дитини за його адресою проживання, без звернення до суду чи органу опіки та піклування (стр. 11 постанови, абз. 4).

Також, Запорізький апеляційний суд у цій постанові встановив, що після народження дитина проживала із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (стр. 12 абз.7).

На виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження №64356827 з примусового виконання судового наказу №337/5795/20, виданого 25 січня 2021 року Хортицьким районним судом, м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНН № НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 , аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду 29 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування за нововиявленими обставинами судового наказу у справі № 337/5795/20, виданого Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 25 січня 2021 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з підстав, що ОСОБА_2 не повідомила суд про існування істотних обставин, які повинні бути враховані при призначенні аліментів, зокрема, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року, яка залишена без змін Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами відмовлено (а.с.17-21).

Відповідно до розрахунку заборгованості Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) від 15 червня 2022 року вбачається, що станом на 31 травня 2022 року у ОСОБА_1 мається заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим документом де стягувачем є ОСОБА_2 у розмірі 40677, 16 грн ( а.с.13).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 304-21/06/21 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 06 січня 2021 року по теперішній час.

Відповідно до повідомлення Служби (управління) у справах дітей відділу по Шевченківському району Запорізької міської ради від 22 березня 2021, на звернення ОСОБА_1 останньому надано копію акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , яке було проведено 11 січня 2021 року спеціалістами відділу разом з працівниками відділу соціальної роботи по Шевченківському району Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (а.с.22).

Як вбачається з вказаного Акту обстеження умов проживання від 11 січня 2021 року за № 11-08/023, за адресою: АДРЕСА_3 , проживають ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 та батьками позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.23-24).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 197 СК Україниз урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, заявник вправі звернутися до суду із заявою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів.

У справі, що переглядається, суд, ухвалюючи рішення у справі, звернув увагу на те, що Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 336/3744/19, яка залишена без змін Постановою Верховного суду від 03 листопада 2021 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_2 , у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, стягнення аліментів та коштів на утримання відмовлено. У цій справі встановлено факт самоправного відібрання дитини від матері з боку ОСОБА_1 та факт того, що останній своїми діями перешкоджає спілкуванні матері з дитиною. ОСОБА_1 не погоджував з ОСОБА_2 зміну місця проживання дитини разом з ним, тобто ОСОБА_1 самостійно без згоди матері визначив місце проживання дитини за його адресою проживання, без звернення до суду чи органу опіки та піклування. Також у цій справі встановлено, що після народження дитина проживала із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, в даному випадку дитина проживає із позивачем не внаслідок того, що відповідачка ухилилась від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а в наслідок того, що позивач самовільно, протиправно, змінив місце проживання дитини та утримує її не віддаючи матері, чим не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.

Мати дитини відповідачека ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 лише у січні 2021 року, тобто після ухвалення судового рішення про визначення місця проживання дитини з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що фактично позивач аліментів на утримання малолітньої дитини не сплачує, про що свідчить заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 40677, 16 грн, яка утворилася станом на 31 травня 2022 року.

Враховуючи, що місце проживання малолітньої дитини визначено з матір`ю, проте позивач ОСОБА_1 самовільно, протиправно утримує дитину не повертаючи матері, чим не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Доказів того, що позивач сплачує аліменти, а відповідач витрачає їх не в інтересах дитини, матеріали справи не містять, напроти, з розрахунку заборгованості вбачається,що ОСОБА_1 фактично аліменти на утримання малолітньої дитини визначені судовим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року не виконує має заборгованість, тому в контексті статті 181 СК України це не може вважатися обставиною, яка має істотне значення для припинення стягнення аліментів, утриманих з ОСОБА_1 за судовим наказом у справі 3 337/5795/20, як того вимагає останній в позовній заяві.

Крім того, слід зауважити, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з малолітньою дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом зі своїми батьками, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( а.с. 33).

Належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що саме на його повному матеріальному та фінансовому забезпеченні перебуває дитина, а в утриманні дитини батьки участі не беруть, останній суду не надав.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку всім доказам у справі, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову, оскільки позивачем не наведено беззаперечних обставин, які мають істотне значення для приипинення стягнення аліментів з позивача ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 343/860/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 344/12158/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 592/2683/17, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 477/1165/20, від 26 вересня 2019 року у справі № 760/32225/18, від 04 березня 2021 року у справі № 177/1090/18, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі зазначеною справою, яка є предметом перегляду апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишитьи без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 грудня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.