Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2022 року

м. Харків

справа № 638/19607/21

провадження № 2/638/475/22

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Федорова О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання іпотечного договору недійсним,

встановив:

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О. Л. та зареєстрований нею за реєстровим № 202.

За умовами іпотечного договору ОСОБА_2 передала, а АКБ «Укрсоцбанк» прийняв в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру загальною площею 138,23 м2 на 14 поверсі будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 .

28 квітня 2010 року АКБ «Укрсоцбанк» змінило назву на ПАТ «Укрсоцбанк», а 06 липня 2018 року - на АТ «Укрсоцбанк».

24 жовтня 2018 року рішенням Правління НБУ № 799-рш Національний банк України відкликав банківську ліцензію АТ «Укрсоцбанк» та виключив його з Державного реєстру банків. Прийняте рішення пов`язане із завершенням реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Бак» за спрощеною процедурою відповідно до вимог Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків».

Дозвіл на реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» було надано Національним банком України 12 вересня 2019 року. Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2009 року стало АТ «Альфа-Банк».

Таким чином, з 15 жовтня 2009 року саме АТ «Альфа-Банк» є стороною (іпотекодержателем) у правовідносинах за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 20 лютого 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Левковець О. Л. за реєстровим № 202.

Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» (кінцевим правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») від 20 лютого 2007 року, посвідчений ПН ХМНО Левковець О.Л. за реєстровим № 202, як такий, що суперечить актам цивільного законодавства та порушує права та законні інтереси позивачки ОСОБА_1 .

Предметом іпотечного договору між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» від 20 лютого 2007 року посвідченим ПН ХМНО Левковець О.Л. за № 202 є майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру загальною площею 138,23 м 2 на 14 поверсі недобудованого будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі іпотечного договору від 20 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 , на думку позивачки, всупереч закону було зареєстровано іпотеку майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру за будівельним АДРЕСА_2 .

Однак, майнові права на об`єкт незавершеного будівництва визначено можливим предметом іпотеки лише з набранням чинності змін до Закону від 25 грудня 2008 року № 800-VI - тобто з 14 січня 2009 року.

Вважає, що іпотечний договір майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 був укладений 20 лютого 2007 року з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного іпотечного договору), у зв`язку з чим відповідний пункт цього договору підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи приписи статті 217 Цивільного кодексу України, умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки, в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що весь у цілому іпотечний договір, укладений 20 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», посвідчений ПН ХМНО Левковець О. Л. за № 202 має бути визнаний недійсним.

Посилається на постанову Верховного Суду, в якій суд зазначив про недоведеність банком фактичних і правових підстав для звернення стягнення на квартиру як на предмет іпотеки за договором іпотеки майнових прав, оскільки передані в іпотеку майнові права за цим договором та новостворений об`єкт нерухомого майна (квартира) не є тотожними об`єктами цивільних прав - їх правова ідентичність банком не доведена та не вбачається зі змісту спірних правовідносин.

24 грудня 2015 року ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 позичили у ОСОБА_1 72 450 доларів США строком до 24 червня 2016 року, про що між ними у письмовій формі був укладений договір позики.

В забезпечення виконання своїх зобов`язань та солідарних із ними зобов`язань свого чоловіка ОСОБА_4 , ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 135,1 м2, про що між ними був укладений іпотечний договір від 24 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1971.

Передаючи ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 , в абз. 2 п. 1 іпотечного договору ОСОБА_2 свідчила, що прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки немає, під забороною (арештом) та в податковій заставі предмет іпотеки не перебуває, що до предмету іпотеки не пред`явлені будь-які вимоги майнового та немайнового характеру.

Відсутність обтяжень та заборон відчуження на предмет іпотеки було належним чином перевірено за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно витягів з Державного реєстру речових прав у порядку доступу нотаріусів, 24 грудня 2015 року отриманих приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., що зафіксовано в п. 3 іпотечного договору.

На укладення іпотечного договору була отримана згода чоловіка іпотекодавця - ОСОБА_4 , про що є його Заява відповідного змісту, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. 24 грудня 2015 року за реєстровим № 1969 та яка долучена до примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса (абз. 1 п. 2 іпотечного договору).

Враховуючи положення частини другої статті 3 Закону України «Про іпотеку» та на виконання вимоги частини першої статті 4 Закону, іпотеку, що виникла на підставі іпотечного договору, 24 грудня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., того ж дня 24 грудня 2015 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що був виданий Витяг про реєстрацію іпотеки, індексний номер: 50801718.

В абз. 3 п. 1 іпотечного договору сторони домовилися, що на предмет іпотеки накладається заборона відчуження нерухомого майна.

На виконання цієї умови, на останньому аркуші іпотечного договору приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. було зроблено запис про таку заборону та зареєстровано її в реєстрі за № 1972.

Інформацію про цю заборону того ж дня 24 грудня 2015 року також було зареєстровано в публічному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що був виданий Витяг про реєстрацію обтяження, індексний номер: 50802148.

Договором позики від 24 грудня 2015 року був встановлений обов`язок позичальників повернути позику частинами (з розстроченням).

Але позичальники (солідарні боржники) ОСОБА_2 і ОСОБА_4 порушили свої зобов`язання за договором позики, повернувши позикодавцеві ОСОБА_1 всього лише 1 575 доларів США, що відповідає першому передбаченому умовами договору позики частковому поверненню.

У зв`язку із порушенням солідарними боржниками (солідарними позичальниками) ОСОБА_2 а ОСОБА_4 їхніх зобов`язань з повернення позикодавцеві ОСОБА_1 позичених у неї коштів, ОСОБА_1 змушена була ініціювати процедуру звернення стягнення на заставлене їй ОСОБА_2 за іпотечним договором майно задля задоволення своїх вимог кредитора за договором позики від 24 грудня 2015 року, набула та зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 та солідарний з нею боржник її чоловік ОСОБА_4 не погодились та наразі триває судовий процес розгляду їхньої позовної заяви про скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року третю особу у справі AT «Укрсоцбанк» було замінено Акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Разом із тим, 28 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду із самостійним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності начебто нікчемного правочину, в якому просить визнати нікчемним укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іпотечний договір і застосувати до нього відповідного змісту наслідки, і виключно з підстав неотримання на його укладення дозволу у Банку - як нібито іпотекодержателя належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 на підставі оспорюваного наразі іпотечного договору.

Таким чином, вважає, що іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 20 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Левковець О.Л. за реєстровим № 202, безпосередньо впливає на обсяг прав і обов`язків позивачки, порушує її права та законні інтереси, і вона має право його оспорювати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2022 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання іпотечного договору недійсним за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Витребувано від Акціонерного товариства «Альфа-Банк» належним чином засвідчену копію іпотечного договору між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», посвідченого 20 лютого 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Левковець О.Л.

01 червня 2022 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвокат Дем`янець Я.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просила відмовити повністю.

Відзив мотивовано тим, що позовні вимоги є безпідставними, такими, що задоволенню не підлягають.

Верховний суд неодноразово наголошував на тому, що відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові, що узгоджується із правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 285/2472/21-4, від 14 лютого 2022 року у справі № 522/9573/14-4, від 07 лютого 2022 року у справі № 654/2237/16-ц та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення правочину.

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) та від 28 липня 2021 року усправі № 661/2313/18 (провадження № 61-3964св20).

При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № № 61-5085сво18) дійшов висновку, що сам по собі факт, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, які повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 711/3426/19 (провадження № 61-17405св20) та від 06 жовтня 2021 року у справі № 753/6058/18 (провадження № 61-16957св20).

Як вбачається з матеріалів справи, остання не є стороною оспорюваного іпотечного договору, оспорюваний правочин укладено між АТ Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 (іпотекодавець) 20 лютого 2007 року, тоді як правовідносини позивача з ОСОБА_2 виникли наприкінці 2015 року.

Отже, на момент вчинення оспорюваного позивачем правочину, останній не мав ніякого відношення ні до предмета іпотеки, ані до сторін цього правочину, а, отже, його права ані законні інтереси жодним чином не могли бути порушені.

Що стосується тверджень позивачки про невідповідність оспорюваного правочину нормам права наголошує на тому, що в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 753/6058/18 (провадження № 61-16957св20) зроблено такий висновок:

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно, зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з 14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюються.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Положеннями пункту 1.7 договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, що були укладені між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодацем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Пункт 1.9 оспорюваного іпотечного договору містить аналогічну умову, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки, а отже, відповідно до наведеного висновку верховного суду такий договір цілком відповідає вимогам законодавства, чинного на момент укладення такого договору.

Стосовно висновків Верховного суду, на які посилається позивач у своєму позові, наголошую, що наведена судова практика стосується спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже вони не можуть бути застосовані у цій справі, оскільки правовідносини не є подібними із даним судовим спором про визнання недійсним правочину.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання іпотечного договору недійсним. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

13 жовтня 2022 року також електронною поштою представником Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвокатом Дем`янцем Я.В. подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, в якому просить долучити до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19 у якості доказу нікчемності іпотечного договору трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за зареєстровим № 1971.

Вказав, що, крім тієї обставини, яку Банк вже зазначав у своєму відзиві на позов, що зазначеного іпотечного договору не існувало на момент укладення між відповідачами оспорюваного правочину, звертає увагу, що зазначений іпотечний договір трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. 24 грудня 2015 року за реєстровим № 1971 є нікчемним, що встановлено рішенням суду у справі № 638/16768/19.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено, застосовано наслідки недійсності нікчемного іпотечного договору трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за зареєстровим № 1971 шляхом скасування державної реєстрації права власності на зазначену трикімнатну квартиру за ОСОБА_1 та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_2 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2022 року клопотання представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено. Долучено до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною третьою статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

ОСОБА_1 через канцелярію суду подала заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника (-ків).

03 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Подвезько Д.В. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи, на його прохання у телефонному режимі був повідомлений про можливість ознайомитись з матеріалами справи у будь-який зручний для нього час.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвокат Дем`янець Я.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника АТ «Альфа-Банк», у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Конверти із судовою повісткою на судові засідання повернулися до суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (Частина восьма, одинадцята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Докази того, що відповідачі на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляли суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні.

Будь-яких заяв та клопотань, зокрема про відкладення розгляду справи, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у порядку дистанційного судового провадження, до суду не подали.

З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

20 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О.Л. та зареєстрований за реєстровим № 202

06 червня 2022 року на виконання ухвали суду від 25 січня 2022 року АТ «Альфа-Банк» надано суду належним чином засвідчену копію іпотечного договору між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», посвідченого 20 лютого 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Левковець О.Л. (а. с. 78-79).

За умовами іпотечного договору ОСОБА_2 передала, а АКБ «Укрсоцбанк» прийняв в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру загальною площею 138,23 м2 на 14 поверсі будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 .

28 квітня 2010 року АКБ «Укрсоцбанк» змінило назву на ПАТ «Укрсоцбанк», а 06 липня 2018 року - на АТ «Укрсоцбанк».

24 жовтня 2018 року рішенням Правління НБУ № 799-рш Національний банк України відкликав банківську ліцензію АТ «Укрсоцбанк» та виключив його з Державного реєстру банків. Прийняте рішення пов`язане із завершенням реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Бак» за спрощеною процедурою відповідно до вимог Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків».

Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2009 року стало АТ «Альфа-Банк».

Таким чином, з 15 жовтня 2009 року саме АТ «Альфа-Банк» є стороною (іпотекодержателем) у правовідносинах за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 20 лютого 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Левковець О. Л. за реєстровим № 202.

24 грудня 2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (позичальники) було укладено договір позики, відповідно до якого, позикодавець передала у власність позичальників 72 450 доларів США, а позичальники прийняли ці кошти і солідарно зобов`язалися повернути позикодавцю не пізніше 24 червня 2016 року, частинами в такому порядку і терміни: до 24 січня 2016 року - 1 575 доларів США; до 24 лютого 2016 року - 1 575 доларів США; до 24 березня 2016 року - 1 575 доларів США; до 24 квітня 2016 року - 1 575 доларів США; до 24 травня 2016 року - 1 575 доларів США; до 24 червня 2016 року - 64 575 доларів США (а. с. 20).

В забезпечення виконання своїх зобов`язань та солідарних із ними зобов`язань свого чоловіка ОСОБА_4 , ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 135,1 м2, про що між ними був укладений іпотечний договір від 24 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1971 (а. с. 22).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦУ України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно, зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з 14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюються.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 638/20682/15 (провадження № 61-12310св20) вказано, що:

«презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року в справі № 522/21000/18 (провадження № 61-8897св21) зазначено наступне: колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що відповідач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за оспорюваними договорами іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку незавершених будівництвом квартири, які у майбутньому стануть її власністю, а позивач, надавши їй нотаріальну згоду на це, не довів наявності порушення свого права. Отже, наведені позивачем обставини не є передбаченими статтями 203, 215 ЦК України підставами для визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки.

Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), про те, що сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює вказаний договір. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (справа № 758/6185/14-ц) і 27 листопада 2018 року (справа № 760/23999/14-ц).

Відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать матеріали справи, положеннями пункту 1.1 іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 839/3/27/38/7-48 від 20 лютого 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом «Основне зобов`язання», майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний номер АДРЕСА_4 , надалі за текстом - «Предмет іпотеки».

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору пайової участі № 98-85/Л від 22 вересня 2006 року, укладеного між іпотекодавцем із споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», квитанція б/н від 25 вересня 2009 року та квитанція б/н від 19 лютого 2007 року, що підтверджує часткове фінансування іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів.

Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 760 265, 00 грн, що в еквіваленті складає 150 547, 52 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору іпотеки (пункти 1.1.1, 1.2).

Пунктом 1.9 умов оспорюваного іпотечного договору № 839/4/27/38/7-96 від 20 лютого 2007 року, що були укладені між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.1 цього договору, а також після оформлення та реєстрації в установленому законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. При цьому нотаріус за повідомленням іпотекодержателя та за рахунок іпотекодавця реєструє обтяження іпотекою вже збудованої нерухомості, а сторони протягом трьох робочих днів укладають додаткову угоду до цього договору, в якій змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідне нерухоме майно із зазначенням його реєстраційних даних, оціночної вартості, із посиланням на відповідний правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на це нерухоме майно. Зазначеною додатковою угодою можуть бути передбачені інші умови за згодою сторін (наприклад, зміни, пов`язані з можливими змінами в процесі будівництва характеристик нерухомості, зокрема, площі, планування приміщень, тощо). Зазначена додаткова угода є підставою для перереєстрації заборони відчуження предмета іпотеки, що накладається згідно з п. 1.10 цього договору.

При цьому слід зауважити, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів доходить висновку про те, що ОСОБА_2 , виступивши іпотекодавцем майнових прав за оспорюваними договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку незавершених будівництвом квартири, які у майбутньому стануть її власністю.

Крім того, суд бере до уваги, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року позов АТ «Альфа-Банк» було задоволено.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного іпотечного договору трикімнатної квартири АДРЕСА_5 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстр. № 1971 шляхом скасування державної реєстрації права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_2 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 закрито, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстр. №1971, є таким, що укладений з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», а отже є нікчемним правочином, що є підставою для застосування наслідків його недійсності шляхом скасування державної реєстрації права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_2 та відсутності підстав для застосування позовної давності.

Колегія суддів відхилила посилання в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2017 року не можна вважати преюдиційним, оскільки воно містить лише певні твердження в описовій частині, які не є юридичними фактами. Апеляційний суд зазначив, що факт наявності заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 839/3/27/38/7-48 від 20 лютого 2007 року в розмірі 112 464,66 дол. США, що складає 2 976 068,41 грн, факт зміни номеру квартири, що є предметом іпотеки з будівельного № 85 на № 93 після введення будинку в експлуатацію, встановлені вказаним судовим рішенням.

Апеляційний суд вказав, що АТ «Альфа-Банк» зазначено та не заперечувалось відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , нотаріально посвідчені угоди про припинення іпотеки між АТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержателем) і ОСОБА_2 (іпотекодавцем) не укладались, а записи про обтяження у Державному реєстрі речових прав все ще містяться. Також відсутні будь-які рішення, що набрали законної сили чи будь-які спори про визнання іпотечного договору від 20 лютого 2007 року недійсним. Таким чином, жодної з передбачених законом підстав припинення іпотеки станом на момент посвідчення оспорюваного іпотечного договору не настало, а отже банк досі є іпотекодержателем предмету іпотеки з вищим пріоритетом. Крім того, АТ «Укрсоцбанк» своєї згоди ОСОБА_2 на передачу квартири в іпотеку ОСОБА_1 не надавав, в той час, як ОСОБА_2 приховала факт обтяження квартири іпотекою банку, а приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. не здійснено належної перевірки наявності обтяжень квартири. Позивач міг об`єктивно довідатися про порушення своїх прав та інтересів лише з отриманням відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, пов`язаних з виконанням рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2017 року по справі № 638/138/17, адже підстав для здобуття відомостей з Державного реєстру раніше у позивача не було, протилежного стороною відповідача не доведено. Отже, позивачем позовна давність не пропущена, позов поданий в межах давності, так як позивач довідався про порушення свого права у березні 2019 року, відтак, порушене відповідачами право позивача підлягає захисту у заявлений банком спосіб.

21 вересня 2022 року Верховним Судом ухвалено постанову у справі № 638/16768/19 (провадження № 61-1336св22) за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа Банк», банк) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року у частині вирішення апеляційної скарги ОСОБА_1 залишено без змін.

Копія постанови долучена до матеріалів справи.

Відтак рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року набрало законної сили.

Судами було встановлено, що 20 лютого 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/7-96, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О. Л., зареєстрований в реєстрі № 202, згідно з пунктом 1.1 якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю як забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 839/3/27/38/7-48 від 20 лютого 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру, будівельний АДРЕСА_4 .

Суди встановили, що іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстр. № 1971, є таким, що укладений з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», а отже є нікчемним правочином, що є підставою для застосування наслідків його недійсності шляхом скасування державної реєстрації права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що позовні вимоги банку обґрунтовані та відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки позивач міг об`єктивно довідатися про порушення своїх прав та інтересів лише з отриманням відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, пов`язаних з виконанням рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2017 року у справі № 638/138/17 і банк довідався про порушення свого права у березні 2019 року.

24 грудня 2015 року ОСОБА_2 для забезпечення зобов`язань за договором кредиту ОСОБА_4 передала зазначену квартиру в іпотеку ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору за реєстр. № 1971, посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстраційний запис про іпотеку № 12743756 від 24 грудня 2015 року, реєстраційний запис про обтяження № 12743906 від 24 грудня 2015 року; із позовом банк звернувся в жовтні 2019 року. Суди встановили, що позивач довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права ніж в березні 2019 року. ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності і в заяві про застосування позовної давності (Т. 1, а. с. 78) навпаки, не довела, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше. За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову та відсутність підстав для застосування позовної давності.

Колегія суддів вважала необґрунтованим посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі про те, що заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2016 року у справі № 638/138/17 не є преюдиційним.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2017 року у справі № 638/138/17 є підставою звільнення позивача від доказування факту наявності заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 839/3/27/38/7-48 від 20 лютого 2007 року в розмірі 112 464,66 дол. США, що складає 2 976 068,41 грн, а також від доказування факту зміни номеру квартири, що є предметом іпотеки з будівельного АДРЕСА_6 після введення будинку в експлуатацію. ОСОБА_1 не надала доказів на спростування вказаних обставин у порядку частини п`ятої статті 82 ЦПК України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що договір іпотеки від 20 лютого 2007 року майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру не відповідає вимогам закону необґрунтовані, оскільки спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 758/6706/14 (провадження № 61-6285св21) зазначено: «у частині п`ятій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Тобто особа, яка не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку, тому таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20).

Колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір іпотеки від 20 лютого 2007 року стосувався майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру і банк не має права на звернення стягнення на квартиру, оскільки заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2017 року в справі № 638/138/17 позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 839/3/27/38/7-48 від 20 лютого 2007 року в розмірі 112 464,66 дол. США, що складає 2 976 068,41 грн, звернуто стягнення за іпотечним договором № 839/4/27/38/7-96, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковцем О.Л., зареєстрований в реєстрі № 202, згідно якого в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» передано нерухоме майно, а саме майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_4 , які в подальшому в зв`язку з введенням будинку в експлуатацію були змінені на квартиру АДРЕСА_5 .

Таким чином, зазначений іпотечний договір трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. 24 грудня 2015 року за реєстровим № 1971 є нікчемним, що встановлено рішенням суду у справі № 638/16768/19.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено, застосовано наслідки недійсності нікчемного іпотечного договору трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за зареєстровим № 1971 шляхом скасування державної реєстрації права власності на зазначену трикімнатну квартиру за ОСОБА_1 та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_2 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишено без змін.

Слід зауважити, що доводам позивачки, на які вона посилається як на підставу та в обгрунтування позовних вимог у даній справі вже була надана судом належна правова оцінка в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, яке постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року залишено без змін.

Рішення суду набрало законної сили та ці обставини не потребують доказуванню в розумінні статті 82 ЦПК України.

Враховуючи встановлені судом фактичні оставини у даній справі та обставини, які були встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, яким застосовано наслідки недійсності нікчемного іпотечного договору трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за зареєстровим № 1971 шляхом скасування державної реєстрації права власності на зазначену трикімнатну квартиру за ОСОБА_1 та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_2 , суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено наявності свого порушеного права відповідачами. Крім того, у даній справі підстави для кваліфікації договору від 20 лютого 2007 року як нікчемного відсутні.

Обставин, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, які є підставами для визнання недійсним оспорюваного іпотечного договору № 839/4/27/38/7-96 від 20 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Левковець О. Л. за реєстровим № 202, судом також не встановлено.

Також слід зауважити, що правові висновки Верховного суду, на які посилається позивачка в обгрунтування позовних вимог, стосуються спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки, які не є подібними до правовідносин у даній справі про визнання недійсним правочину.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 265, 268, 268, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання іпотечного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_8 ,адреса фактичного проживання: АДРЕСА_9 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

Третя особа: ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_7 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_9 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2022 року.

Суддя В. М. Яковлева