КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №755/2779/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2431/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2021 року (суддя Савлук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління (Центр) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням,

встановив:

у лютому 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею та за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 1 серпня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_4 .

Позивач стверджувала, що за час шлюбу вони з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка є їх спільним майном, однак 15 жовтня 2019 року відповідач зареєстрував за собою право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як титульний власник.

Позивач посилалася на те, що після закінчення ремонтних робіт вони разом з дочкою проживали у квартирі, тому 24 вересня 2020 року вона звернулася до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , однак їй було відмовлено у здійсненні такої реєстрації у зв`язку з відсутністю письмової згоди відповідача, як власника квартири, та документів, які підтверджують право користування жилим приміщенням. Відповідач такої згоди не надає, тому відповідно до положень ст. 61, 64, 156 ЖК України просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Басараб Н.В.

просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, оскільки відмова органу реєстрації зареєструвати дитину за місцем проживання обох батьків, є неправомірною.

Представник позивача зазначає, що без згоди відповідача, який є титульним власником житла, малолітня дитина не може бути зареєстрована у спірній квартирі, що також унеможливлює проживання у квартирі позивача.

Крім того, представник позивача вважає, що текст оскаржуваного судового рішення був підготовлений стороною відповідача, з огляду на його стиль викладання, шрифт, зміст зустрічної позовної заяви, пояснень тощо.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.190), у судове засідання свого представника не направила, клопотання про перенесення судового засідання не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Басараб Н.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача - адвоката Хоменка І.М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 1 серпня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року шлюб сторін розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 .

Згідно даних паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснена її реєстрація у квартирі АДРЕСА_1 .

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА м. Києва із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .

У зв`язку із відсутністю згоди батька дитини ( ОСОБА_2 ), у відповідності із положеннями п. 11 постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 року у реєстрації малолітньої дитини за вказаною адресою відмовлено.

Відповідно до довідки ЦНАП Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації малолітня ОСОБА_5 з 4 березня 2019 року зареєстрована у АДРЕСА_2 за місцем реєстрації батька.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьками дитини щодо визначення її місця проживання, а відсутність реєстрації дитини за фактичним місцем проживання не свідчить про відсутність у дитини права на користування житловим приміщенням чи обмежень житлових прав дитини. Крім того, її право на проживання в квартирі не оспорюється в межах даного спору, доводи позивача щодо порушення прав дитини, яка потребує захисту в судовому порядку, з урахуванням обраного способу захисту, не найшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншщим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а відтак є їх спільним майном подружжя, поки інше не доведено відповідачем.

Отже, на час звернення до суду з даним позовом позивач є співвласником спірної квартири та має право на користування нею на рівні з відповідачем.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач зареєстрована та проживає у спірній квартирі і відповідачем їй не чиняться перешкоди у користуванні квартирою, а відтак її право на користування квартирою відповідачем не оспорюється і не підлягає судовому захисту.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та

характеру правопорушення.

Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Разом з цим, позивачем ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду не було зазначено, на захист яких її порушених прав та інтересів нею заявлений позов про визнання за нею права користування спірним жилим приміщенням, враховуючи, що вона зареєстрована і проживає у спірній квартирі, на даний час є співвласником спірної квартири, так як відповідачем не спростована презумпція спільності права власності на спірну квартиру. Вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою позивачем заявлено не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права користування жилим приміщенням.

Перевіряючи законність рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права малолітньої ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

На час подання позовної заяви та розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 не досягла десяти років.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

За обставинами даної справи встановлено, що сторони проживають спільно у спірній квартирі, однак відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 .

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою

документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: - особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; - у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; - для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Згідно із пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Матеріалами справи підтверджено, що малолітня ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_2 з 4 березня 2019 року. Під час судового розгляду позивач не зазначала, що реєстрація малолітньої за вказаною адресою була здійснена відповідачем без її письмової згоди. Крім того, з 4 березня 2019 року по 23 жовтня 2019 року позивач також була зареєстрована у вказаній квартирі.

Також судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з позивачем у спірній квартирі і відповідач не заперечує її право на користування вказаною квартирою.

Суду не було повідомлено про наявність між сторонами спору щодо місця проживання малолітньої доньки.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом в інтересах малолітньої дочки, позивач повинна була зазначити, які саме права дитини були порушені відповідачем, і що обраний нею спосіб захисту прав дитини відновить ці права.

Разом з цим, під час судового розгляду було встановлено, що спір між сторонами виник стосовно місця реєстрації малолітньої дочки, а відтак пред`явлення позову про визнання за дитиною права користування жилим приміщенням, яким вона і так користується, не відповідає дійсному характеру спірних правовідносин сторін, тобто не є ефективним, оскільки не забезпечує відновлення порушеного, як вважає позивач, права малолітньої дитини на користування жилим приміщенням.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).

За таких обставин, позивачем не зазначено, а судом не було встановлено порушення прав малолітньої ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, яка на час звернення до суду з даним позовом вважається спільним майном її батьків.

Доводи апеляційної скарги, що позивач має право зареєструвати за своїм місцем проживання неповнолітню дитину, на думку колегії суддів, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивач з такими вимогами до суду не зверталася і свої вимоги такими підставами не обґрунтовувала.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відмова органом самоврядування у реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини за відсутності згоди іншого батька

порушує права позивача та є неправомірною, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, так як у даній справі предметом позову не була неправомірна відмова органу реєстрації зареєструвати малолітню ОСОБА_3 за місцем проживання та реєстрації матері, а Управління (Центр) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не був визначений відповідачем у даній справі.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року, справа № 640/109/19, якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, яку вона вважає неправомірною, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Твердження у апеляційній скарзі, що відсутність реєстрації малолітньої дитини у спірній квартирі унеможливлює проживання позивача у квартирі, оскільки дитина відвідує навчальний заклад на великій відстані від місця реєстрації матері і змінити навчальний заклад біля місця проживання матері без реєстрації дитини неможливо, належними доказами не підтверджено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наданим доказам, ґрунтуються на нормах матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни залишити без задоволення, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк