ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/539/22 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 311010200
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Кравця Р.Ю., представника відповідача Ангелівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Романяк Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №607/22607/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кравця Ростислава Юрійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складений 18 квітня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, -

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, який був збільшений під час розгляду справи, до Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №87-к від 10 листопада 2021 року Про відсторонення від роботи Людмили Гілазеєвої та зобов`язання допустити ОСОБА_1 до роботи; стягнення на її користь середній заробіток за весь період відсторонення від роботи; стягнення з відповідача судові витрати (а.с. 1-6, 40-41).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з 01 вересня 1995 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем та працює вчителем математики Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. 10 листопада 2021 року нею було одержано наказ директора зазначеної школи №87-к від 10 листопада 2021 року про відсторонення від роботи. Спірний наказ прийнято на підставі повідомлення №11/70 від 01 листопада 2021 року Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, виданого згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2163 Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням та пункту 41-6 постанови КМ України №1236 від 09 грудня 2020 року. Вважає своє відсторонення від роботи незаконним, грубим порушенням її конституційного права на працю і отримання винагороди як засобу до існування; зазначила, що відмовилася від вакцинації через відсутність законних підтверджень безпечності протиковідних вакцин, в зв`язку з тим, що вони перебувають на стадії випробування. Також вказала, що була порушена процедура відсторонення від роботи, оскільки відсутнє подання відповідної посадової особи державної санітрано-епідеміологічної служби, а також форма №063-2/о, письмове підтвердження, акт присутності свідків (відповідно покази свідків) Також, позивач вважає, що відповідачем при видачі спірного наказу не було дотримано зазначених у статті 32 КЗпП України, а саме: термінів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці - зобов`язання взяти участь в медичному експерименті шляхом введення у своє тіло експериментальних препаратів від COVID-19, які не пройшли усіх етапів клінічних досліджень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи відмовлено у повному обсязі (а.с. 116-124).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кравець Ростислав Юрійович просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року у справі №607/22607/21 та прийняти нове рішення, який позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню (а.с. 128-133).

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Кравець Р.Ю. зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням вимог процесуального закону: ст.ст.77,-79, п.п.3, 6 ч.4 ст.265 ЦПК України, оскільки законодавством чітко визначено, якими документами підтверджується факт відмови чи ухилення від щеплення (для відмови форма №063-2/о, письмове підтвердження, акт присутності свідків (відповідно покази свідків), а для ухилення подання відповідних посадових осіб), однак, дані документи у справі відсутні. Вказує, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, адже, ст.46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення, така підстава як в інших випадках, передбачених законодавством, не може бути застосована до спірних правовідносин, бо Наказ МОЗ №2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому, підстави для відсторонення, що передбачені в передбачених ст.12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб - відсутні. Посилається на те, що щеплення від гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2 не передбачено календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі і за епідемічними показниками. Також, в порушення ст.7 Закону України Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи. Більше того, рішення суду прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права ст.12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, яка вимагає, щоб відсторонення відбувалося в порядку, встановленому законом. Постанова КМУ №1236 законом не являється та не може собою його підмінювати, що вже було встановлено в рішенні Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року, обставин же відсторонення, в порядку законом, судом не встановлено. Крім того, відповідно до ч.2 ст.32, ч.3 ст.34 Конституції України, ч.2 ст.21 Закону України Про інформацію, ст.286 ЦК України, ст.ст.3, 39-1 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, відповідно до яких пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Від Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року у справі №607/22607/21 залишити без змін, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є надуманою та такою, що не підлягає до задоволення. Вказують, що ОСОБА_1 05 листопада 2021 року надала заперечення, у якому зазначила про незаконність на її думку проведення відсторонення її від займаної посади, проте на надала відповідних документів. Крім того, факт ухилення був встановлений і у судовому засіданні. Позивач не відмовилася ознайомитися з наказом про відсторонення та подала свої заперечення у яких же знову ухилилася від вакцинації. На час відсторонення ОСОБА_1 від роботи, нормативні акти, які встановлюють карантин та вимоги щеплення були чинними, а тому, ст.46 КЗпП України та ч.2 ст.12 ЗУ Про захист населення від інфекційних хвороб передбачено обов`язковість щеплення та відсторонення працівника у випадку його ухилення від вакцинації. Посилаються на те, що вона повинна була подати керівнику закладу освіти: сертифікат про проходження обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, які не містять інформації про стан її здоров`я. Практики щодо відсторонення працівників від роботи через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби немає. Також і те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області своїм правом на відзив не скористалася.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Кравець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладеній в ній.

Представник Ангелівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Романяк Н.О. апеляційну скаргу визнала частково, оскільки позивач є хорошим педагогом, проте рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1995 року призначена на посаду вчителя математики Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради, на якій працює по даний час, що підтверджується копією трудової книжки № НОМЕР_1 (а.с. 9-12).

Як вбачається із повідомлення директора Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 01 листопада 2021 року №11/70 Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, адресованій ОСОБА_1 , ним було проінформовано позивача про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМ України, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників зазначеного закладу освіти. На підставі наказу МОЗ Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04 жовтня 2021 року №2153 та пункту 41-6 постанови КМ України від 09 грудня 2020 року №1236 адміністрація зазначеного закладу освіти просить до 05 листопада 2021 року надати позивачу документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19. Також позивачу пропонувалось надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Зазначене повідомлення отримано позивачем 01 листопада 2021 року, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 8, 36).

Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачем надано не було.

Наказом директора Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 10 листопада 2021 року №87-к Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відсторонено від роботи 10 листопада 2021 року у зв`язку з відсутністю довідки, сертифіката про вакцинацію проти COVID-19 на строк до усунення причин, що його зумовили. Оплату праці ОСОБА_1 проводити відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці. Підставою для видачі спірного наказу, як зазначено у ньому слугували: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 01 листопада 2021 року. Із зазначеним наказом позивача було ознайомлено 10 листопада 2021 року, про що свідчить її особистий підпис у ньому (а.с. 7, 38).

Відповідно до довідки №51 від 16 листопада 2021 року, виданій ОСОБА_1 , її заробітна плата позивача за вересень 2021 року склала 15 706,57 гривень, за жовтень 2021 року 19 600,45 гривень. Таким чином, середньоденний заробіток позивача склав 840,64 грн. (35 307,02/42), де 35 307,02 гривень сумарна заробітна плата за два останніх місяців, що передували відстороненню; 42 - кількість робочих днів (а.с. 42).

У зв`язку із зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 внаслідок введення військового стану на території України, наказом директора Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 04 березня 2022 року №17-к, ОСОБА_1 допущено до виконання своїх обов`язків на попередньо зайнятій посаді, що також визнається відповідачем (а.с. 117).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсторонення від роботи у випадку непроходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 прямо передбачено діючим законодавством. Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачем надано не було. Позивача заздалегідь було попереджено роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників проти COVID-19. Таке попередження було оформлене письмово та доведено до позивача. Відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу роботодавця про таке відсторонення із зазначенням строку відсторонення - до усунення причин, що його зумовили. Позивача було ознайомлено із наказом про відсторонення. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві і ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується, виходячи з такого.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 1998 року №12-рп/09 дійшов висновку про те, що термін законодавство, що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Відповідно до преамбули Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.

Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я).

Відповідно до статті 5 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно із пунктами б, г статті 10 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Відповідно до частини 1, 2 статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров.

Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі МОЗ), затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

При цьому судом встановлено, що наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік №2153).

Цей перелік доповнено наказом МОЗ №2393 від 01 листопада 2021 року.

Відповідно до Переліку №2153 з доповненнями обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ №2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції - Право на повагу до приватного і сімейного життя , а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 року №731).

Відтак, системний аналіз вищенаведених норм доводить, що обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного вище в наказі МОЗ №2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі.

Календар профілактичних щеплень передбачає проведення щеплень від захворювань починаючи з дня народження людини до досягнення певного віку, які є обов`язковими для всього населення.

Гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2 стала актуальною в України нещодавно та обов`язкові щеплення для запобіганню її поширенню встановлено лише для окремих категорій (професій) працівників, а не для всіх громадян та не пов`язане з досягненням певного віку.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про те, що щеплення не набуло статусу обов`язкового з тих підстав що не внесено до календаря щеплень є помилковим.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу 10 листопада 2021 року) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України діє карантин, продовживши дію карантину.

Пунктом 41-6 указаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153 (далі перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19, яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Судом першої інстанції встановлено, що на працівників Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області поширюється дія Переліку №2153.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що у позивача є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення, остання суду не надала.

Отже, позивач, яка працює у шкільному закладі, підлягає обов`язковій вакцинації.

З урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 відмовилася від обов`язкової вакцинації, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що роботодавець правомірно відсторонив її від роботи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що її відсторонення від роботи суперечить Конституції України та порушує право на працю з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

У справі Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

У пунктах а, б статті 10 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я встановлено, що громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів. Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування, проте це було прямим наслідком його рішення свідомо обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У справі, яка переглядається, індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від вакцинації, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших працівників закладу освіти, які таку вакцинацію провели у встановленому державою порядку. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Держава, встановивши заборону працювати особам, які не мають профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників закладу освіти, а також учнів та їх батьків, в тому числі і самого невакцинованого викладача.

Отже, за обставинами цієї справи, право позивача на працю було правомірно тимчасового обмежено роботодавцем з огляду на суспільні інтереси.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян цієї держави.

Колегія судів зазначає, що норма статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб покликана захистити здоров`я та життя усіх працівників закладу освіти, у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування на роботі працівників, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів коронавірусу, що є загрозою для життя та здоров`я не лише працівників закладу освіти та учнів, а й членів їхніх сімей, тобто працівник, який не отримав вакцинації проти COVID-19, не лише стає потенційно небезпечним для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Посилання представника ОСОБА_1 адвоката Кравець Р.Ю. на те, що інформація про її вакцинальний статус стосовно COVID-19 є захищеною законом медичною таємницею, яку не має права вимагати роботодавець, є безпідставними.

Так, статтею 286 ЦК України визначено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Відповідно до статті 39-1 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Тобто за місцем роботи не може вимагатися інформація про діагноз та методи лікування фізичної особи. Разом з тим документи про вакцинацію таких відомостей не містять.

Отже, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, керівником шкільного навчального закладу було обґрунтовано відсторонено ОСОБА_1 від роботи, у зв`язку із відмовою або ухиленням від обов`язкового для працівників закладів шкільної освіти профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Твердження ОСОБА_1 про те, що роботодавцем не було встановлено факту її ухилення чи відмови від проведення щеплення, є безпідставними.

Так, ОСОБА_1 01 листопада 2021 року було ознайомлено із наказом директора закладу №11/70 від 01 листопада 2021 року Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, у якому попереджено, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, працівники з 08 листопада 2021 року відсторонюються від виконання своїх посадових обов`язків без збереження заробітної плати.

До 10 листопада 2021 року позивачем не надано роботодавцю інформацію щодо проведення щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19, яке було обов`язковим для працівників закладів шкільної освіти з 08 листопада 2021 року, або щодо наявності протипоказань для проведення такого щеплення, що свідчить про відмову чи ухилення ОСОБА_1 від проведення такого щеплення.

Крім того як вбачається із доводів апеляційної скарги та пояснень в суді апеляційної інстанції, позивач не мала наміру проводити вакцинацію, вважаючи положення наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року незаконними, такими, що суперечать Конституції України та нормам міжнародного права, а також посилаючись на те, що вакцинація від COVID-19 є незавершеним медичним експериментом і медичним втручанням, що має ряд протипоказань та побічних дій, які ще до кінця не досліджені.

Колегія суддів зазначає, що держава встановивши заборону педагогам працювати, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всього колективу працівників закладу освіти, а також дітей, які в ньому навчаються, тому право позивачки на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона не зробила профілактичне щеплення, яке є обов`язковим, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для введення вакцини.

Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона відмовилася від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Посилання позивача на те, що наказ директора Ангелівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 10 листопада 2021 року №87-к Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 невірно складений, у зв`язку із тим, що її відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19, а не на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, не є підставою для скасування вказаного наказу, оскільки таке формулювання не порушує права позивача. Навпаки, у разі надання позивачем роботодавцю документів про проведення щеплення чи наявність протипоказань, буде підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі. У той час, як період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, може тривати довше, ніж проведення позивачем щеплення чи надання відповідних документів щодо протипоказань до нього.

Отже, оскаржуваний наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи видано у відповідності до чинного на той час законодавства України.

Колегія суддів також вважає безпідставними твердження представника ОСОБА_1 адвоката Кравця Р.Ю. про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 визначено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19, яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 проводиться відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравця Ростислава Юрійовича слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах нею понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравця Ростислава Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 червня 2022 року.

Головуючий

Судді