Провадження №22-ц/812/793/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2022 року м. Миколаїв

справа № 484/356/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В..,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації частини спільного сумісного майна подружжя та припинення права на частку у праві спільної сумісної власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виплату грошової компенсації частини спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 27 червня 2022 року під головуванням судді Шикері І.А, повний текст судового рішення складений 04 липня 2022 року,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який обґрунтовувала тим, що з 25 серпня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Первомайського міськрйонного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року. В період шлюбу, а саме в 2015 році, ними було придбано автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску. Рішенням Первомайського міськрайоного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року у справі № 484/3454/16-ц за кожним із сторін визнано право власності на спірний автомобіль по Ѕ частині за кожним. Як вказала позивач, на даний час спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача та вона позбавлена можливості ним користуватись, поставити його на облік, а конфліктні ситуації та неприязні відносини з відповідачем унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем, що є неподільною річчю.

Посилаючись на викладене просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість Ѕ частини автомобіля Toyota Land Cruiser Prado у розмірі 260 000 грн та припинити її право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що дійсно автомобіль Toyota Land Cruiser Prado на даний час знаходиться у нього, але розпоряджатися ним він не може та відсутня можливість передати зазначене рухоме майно будь-кому, оскільки на нього в рамках кримінального провадження покладено обов`язок зберігати вказане майно, про що під розписку попереджено про кримінальну відповідальність. Отже, на даний час він не може передати позивачці у власність спірний автомобіль, хоча згоден його передати, за наявності для цього законних підстав або відповідного судового рішення. До того ж пропозиції від позивачки щодо поділу в натурі неподільної речі йому не надходили.

У квітні 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву. Зазначав, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року крім поділу автомобіля Toyota Land Cruiser Prado також було проведено поділ і іншого майна та з нього на користь ОСОБА_1 було стягнуто грошову компенсацію за продані транспортні засоби в сумі 211 427 грн 50 коп. Наразі Первомайським ДВС примусово з нього на користь позивачки стягуються зазначені грошові кошти, а також виконавчий збір в сумі 21 144 грн 20 коп. Як вказав ОСОБА_2 , враховуючи стягнення вказаних сум, задоволення первісного позову ОСОБА_1 про стягнення з нього вартості Ѕ частини автомобіля Toyota Land Cruiser Prado поставить його у вкрай невигідне та непропорційне становище у порівнянні з позивачкою, оскільки він немає коштів, а тому на його думку, позивачка має залишити собі спірний автомобіль та виплатити йому грошову компенсацію Ѕ частини його вартості.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля Toyota Land Cruiser Prado в сумі 260 000 грн. та судові витрати за зустрічним позовом.

У відзиві на зустрічний позов представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Сотська С.О. заперечувала проти задоволення зустрічного позову, вказувала, що спірний автомобіль з вересня 2016 року знаходиться у ОСОБА_2 , який використовує його у своїх цілях та інтересах. Також, зазначала, що під час примусового виконання рішення Первомайського міськрайоного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року автомобіль Toyota Land Cruiser Prado було виставлено на торги державною виконавчою службою і ОСОБА_2 добровільно погасив борг перед ОСОБА_1 , у зв`язку з чим торги були закриті, що, на думку представника позивачки, підтверджує, що ОСОБА_2 бажає залишити автомобіль у своєї власності та користуватися ним. Крім того, вважала, що не заслуговують на увагу і твердження ОСОБА_2 про його важке матеріальне становище, адже останній має у власності достатньо рухомого та нерухомого майна, задля задоволення позову щодо стягнення з нього грошової компенсації.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Toyota Land Cruiser Prado в розмірі 260 000 грн, припинено право ОСОБА_1 на 1/2 частку вказаного автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2600 грн та 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов. Апелянт зазначав, що позов ОСОБА_1 є передчасним, оскільки наразі він спірним майном не володіє і не користується, але враховуючи своє скрутне матеріальне становище та необхідність сплати позивачці грошової компенсації за рішенням суду у справі № 484/3454/16-ц, готовий у встановленому законом порядку передати автомобіль позивачці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Сотська С.О. - просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Зазначала, що обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження у суді першої інстанції, а сам тільки факт відсутності коштів для виплати компенсації позивачці не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник апелянта - адвокат Дейнегін С.М. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник позивачки - адвокат Сотська С.О. - просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 25 серпня 2001 року перебували у шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року розірвано. Рішенням цього ж суду від 19 лютого 2019 року у справі № 484/3454/16 за позовом ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя та проведено поділ рухомого та нерухомого майна. Вказаним рішенням, частково зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, зокрема було визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1 , та визнано за ОСОБА_2 , право власності на Ѕ частку цього автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продані транспортні засоби, що були спільною власністю подружжя, в сумі 211427грн.50 коп.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2020 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року в незміненій частині та постанова Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишено без змін.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка згодна на одержання грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя, а також те, що вона особисто не користується спірним транспортним засобом, оскільки той знаходиться у відповідача, що позбавляє її можливості реалізовувати права співвласника спірного автомобіля. Також суд вважав неспроможними посилання ОСОБА_2 на незадовільний матеріальний стан, що не дозволяє йому сплатити компенсацію ОСОБА_1 за її частку в спільному майні, виходячи з того, що право одного з співвласників на отримання вказаної компенсації не пов`язане з можливістю іншого співвласника її виплатити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Частинами другою, четвертою та п`ятою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Разом із тим у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Також Велика Палата Верховного Суду вказувала, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 також вказувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. У такому випадку суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Toyota Land Cruiser Prado в розмірі 260 000 грн

При цьому, залишаючи спірний автомобіль у одноосібній власності ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що даним майном ОСОБА_1 не користується та існують перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні позивачкою належній їй частці у праві власності на це майно.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначав, що спірний автомобіль знаходиться у нього, до теперішнього часу на нього в рамках кримінального провадження покладено обов`язок зберігати вказане майно, а тому він не може їм розпоряджатися. Такі ж обставини підтвердив представник апелянта - адвокат Дейнегін С.М. - у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Також колегія суддів враховує, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.01.2018 у справі № 484/1655/17 було визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного автомобіля Toyota Lаnd Cruiser Prado, укладений 25.10.2016 р. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності ОСОБА_2 , в зв`язку з відсутністю волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного договору, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_1 вказану довіреність не підписувала.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 у зустрічному позові щодо передачі всього автомобіля у власність позивачці та стягнення з неї на його користь компенсацію вартості частки у спільному майні.

Велика Палати Верховного Суду у справі № 209/3085/20 зазначила, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а можлива відсутність у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

За такого, колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на скрутне матеріальне становище та неможливість сплати позивачці грошової компенсації, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

Отже, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права - не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в зв`язку з його недоведеністю.

За такого, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 червня 2022 року, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року