ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/449/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/6816/20 Категорія: 304000000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участю секретарів Винник І.М., Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа - державний реєстратор Виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Яжемчук О.А., ТОВ «Авто-Тюл»;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Казидуб О.Г. у залі № 5 Придніпровського районного суду м. Черкаси 10.09.2021 року о 10 год. 40 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор Виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Яжемчук Олена Анатоліївна, ТОВ «Авто-Тюл» про визнання недійсним правочину, -

в с т а н о в и в :

28.09.2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор Виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Яжемчук Олена Анатоліївна, ТОВ «Авто-Тюл» про визнання недійсним правочину.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 травня 2018 року у справі № 711/7007/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації, позовні вимоги позивача були задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60100 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини від вартості автомобіля Niva. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 101 500 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини від вартості відчуженого за договором купівлі-продажу від 17.11.2017 року автомобіля Volkswagen Touareg державний номер НОМЕР_1 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 600 000 грн. як половину вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Авто-Тюл». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 4800 грн.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

Добровільно виконувати зобов`язання та рішення суду відповідач ОСОБА_2 відмовляється, що змусило в свій час позивача ОСОБА_1 звернутись до ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження. Одним із видів майна, на яке могло бути звернуто стягнення, була частка у статутному фонді ТОВ «Авто-Тюл», яка належала відповідачу ОСОБА_2 на момент розгляду справи № 711/7007/17.

Позивач вказує, що після отримання негативного рішення у справі № 711/7007/17 про стягнення коштів, відповідач ОСОБА_2 передав свою частку за актом прийому - передачі своєму племіннику - відповідачу ОСОБА_3

ОСОБА_1 вважає, що даний правочин було здійснено з метою ухилення від звернення на нього стягнення та ухилення від виконання зобов`язання та рішення суду з наступних підстав.

Позивач посилається, що відповідачі вже здійснювали правочин щодо приховання майна ОСОБА_2 . Так, на момент подання позову про поділ майна (справа № 711/7007/17) відповідач ОСОБА_2 мав у власності автомобіль Volkswagen Touareg державний номер НОМЕР_1 , але, отримавши позов щодо його поділу передав, вже під час судового розгляду, за ціною значно нижче ринкової, племіннику ОСОБА_3 , що змусило позивача ОСОБА_1 змінювати предмет позову на стягнення компенсації його вартості та проводити експертизу вартості транспортного засобу, через очевидну заниженість вартості автомобіля.

Відповідачі проживають за однією адресою, а отже, обом було відомо про судові справи, повістки, враховуючи, що судова справа тягнулась більше року.

Відповідач ОСОБА_2 безпідставно передав відповідачу ОСОБА_3 такий великий актив, як частка у бізнесі, хоча ОСОБА_3 жодного дня не працював на даному підприємстві та не має відношення до даного бізнесу. До того ж, інші співвласники товариства про передачу частки в спільному майні нічого не знали, загальні збори товариства з цього питання не скликались, рішення про передачу такої частки не приймалось.

Позивач зазначає, що фактична відсутність волі ОСОБА_3 на управління товариством, беззаперечно свідчить про те, що набуття ним права на частку в управлінні підприємством є фіктивним, і здійснено з метою приховання майна від стягнення.

Про вказане свідчить і те, що жоден із відповідачів вже більше року не ініціював внесення змін у статутні документи товариства, за якими співвласником товариства все ще залишається ОСОБА_2 , що також свідчить про удаваність угоди, з метою ухилення від виконання рішення суду. Також, згідно із отриманою інформацією, відповідач ОСОБА_2 продовжує здійснювати управління товариством, приймає участь в розподілі грошових коштів та регулярно відвідує підприємство, вказує позивач у позові.

На даний час взагалі невідомо природу правочину, за яким була передана частка від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

На запит до реєстратора позивачем була отримана відповідь, що частка була передана за актом прийому-передачі, який не є самостійним правочином, а лише свідчить про ймовірну передачу майна. Тому позивач ОСОБА_1 вважає, що це імовірно був договір дарування (безоплатного передання майна).

Позивач ОСОБА_1 вказує, що відповідач ОСОБА_2 , маючи велику заборгованість, перебуваючи у процесі по стягненню з нього цієї заборгованості в судовому порядку та в порядку виконання рішення, з метою ухилення від сплати зазначеного боргу та з метою ухилення від виконання рішення суду по стягненню з нього грошових коштів, здійснив дії по відчуженню належного йому майна своєму родичу, племіннику ОСОБА_3 .

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 не здійснив жодних дій, спрямованих на здійснення правомочностей власника частки в статутному фонді, жодного разу не вчинив дій, що свідчать про його бажання на участь в діяльності товариства.

Позивач вказує, що у зв`язку з укладанням відповідачами вищезазначеного правочину з метою ухилення від сплати (чи стягнення за рахунок майна) боргу на користь позивача, порушено право на стягнення боргу за рахунок майна, яке було відчужено шляхом укладення вищезазначеного фіктивного правочину, який має бути визнано судом недійсним.

Також ОСОБА_1 зазначає, що укладення спірного правочину було направлено не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на фіктивний перехід права на частку від дядька до племінника з метою приховання цього майна. Відповідачі, укладаючи оспорюваний договір дарування, мали спільну єдину мету - уникнути сплати грошових коштів позивачу, що свідчить про фіктивність правочину.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним правочин щодо передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 . Зобов`язати Державного реєстратора Виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Яжемчук О. А. скасувати реєстраційний запис № 6007115 від 08.08.2019 року щодо зміни складу або інформації про засновників.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор Виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Яжемчук Олена Анатоліївна, ТОВ «Авто-Тюл» про визнання недійсним правочину -відмовлено повністю.

Скасовано заходи забезпечення позову, а саме: заборону державним реєстраторам (нотаріусам) приймати рішення про державну реєстрацію змін, здійснювати державну реєстрацію змін та вносити до Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців, громадських формувань відповідні записи, що пов`язані із відчуженням (переданням) частки і зміною засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ТЮЛ» () ОСОБА_3 , згідно до ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 жовтня 2020 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована скаржником тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні жодним чином не надав оцінку вказаним позивачем ОСОБА_1 обставинам, що можуть свідчити про недійсність правочину, не звернув увагу на положення наведених рішень Верховного Суду з приводу виниклих правовідносин, а висновок про реальність правочину зробив тільки з огляду на ту обставину, що відповідачами було укладено акт-приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06 серпня 2019 року, на підставі якого було проведено реєстраційні дії та відбулась зміна складу учасників ТОВ «Авто-Тюл», а інші учасники товариства такий перехід права власності на частку в статутному фонді не оскаржили.

Стосовно укладення акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06 серпня 2019 року та проведення реєстраційних дій, скаржник наголошує, що хоча ці обставини і свідчать про формальний перехід права власності, в дійсності вони спрямовані на ухилення від виконання рішення суду по стягненню з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів і є невід`ємними елементами загального задуму такого ухилення та механізму його втілення в життя.

Скаржник посилається, що відповідачі, бажаючи уникнути виконання обов`язку ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , здійснили правочин укладення якого було направлено не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а виключно на фіктивний перехід права власності від одного родича до іншого, з метою приховання цього майна, від можливого в майбутньому звернення стягнення на це майно.

Укладаючи вказаний договір, відповідачі мали спільну єдину мету - унеможливлювати накладення арешту і як наслідок уникнути в майбутньому звернення стягнення на зазначене майно.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції, ігноруючи завдання цивільного процесу не з`ясував повно і всебічно обставини, на які скаржник посилалась, як на підставу своїх вимог, виклавши у рішенні висновки, які не відповідають дійсності, поверхнево і формально підійшов до обов`язку захисту законних прав та інтересів учасників справи, результатом чого стало неправильне застосування норм матеріального права, і як наслідок ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, яке підлягає скасуванню в частині відмови у визнанні недійним правочину щодо передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від відповідача ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/6816/20 в частині відмови у визнанні недійсним правочину щодо передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Тюл» від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про визнання недійсним правочину, щодо передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Тюл» від ОСОБА_2 до ОСОБА_3

25 квітня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві вказується, що скаржник ОСОБА_1 без поважних причин пропустила строк на апеляційне оскарження рішення суду. Доказів поважності його пропуску суду не надано. Клопотання про його поновлення суду не заявлено. Таким чином, ОСОБА_2 вказує, що безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення, що набрало законної сили, що може вважатися порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, у відзиві зазначається, що скаржник ОСОБА_1 підтверджує, що на момент звернення до суду з відповідним позовом, предмет спору (оскаржуваний ним правочин) був відсутній, оскільки позивач не знала, який саме правочин просила визнати недійсним, та його правову природу. Доказом цього є й те, що скаржник не зазначає назву цього правочину (договір купівлі-продажу, дарування, тощо), дату його укладання, та будь-які умови оскаржуваного ним правочину також і в апеляційній скарзі.

У зв`язку з тим, що скаржник ОСОБА_1 в суді першої інстанції, не надала суду сам документ оскаржуваного нею правочину, та не заявила жодного клопотання про його витребування, суд був позбавлений можливості надати будь-яку оцінку доказу (правочину) якого в справі не було.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та стягнути з скаржника ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, докази чого буде подано до суду.

Сторони повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується даними судових повіток про вручення, які повернулись на адресу суду.

Сторони та їх представники не з?являлись в судове засідання, тому розгляд справи відкладався, справа неодноразово призначалась до розгляду в суді апеляційної інстанції, також судом було повідомлено учасників процесу шляхом оголошення на сайті суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Тептюка М.П. та представника відповідачів - адвоката Весеньова Є., які з?явились в судове засідання апеляційного суду, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимоги апеляційної скарги позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл», та не заявлялось будь-яких клопотань про витребування цього доказу, тому суд першої інстанції послався в рішенні, що був позбавлений можливості надати оцінку правочину, який безпосередньо не досліджував, та який відсутній в матеріалах справи.

Суд першої інстанції вказав, звернувши увагу на те, що цивільно-правовий договір, в тому числі, й договір дарування не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що у позові ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину необхідно відмовити, оскільки позов необґрунтований, неконкретизований та недоведений у судовому засіданні представником позивача ОСОБА_5 .

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06.08.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку з укладенням договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року складено Акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року (а. с. 176, т. 2).

Згідно до п. 1 вказаного Акту, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв частку (частину частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» у розмірі 40 %, яка в грошовому еквіваленті становить 1200000,00 грн.

Судом першої інстанції також встановлено, що 5 травня 2018 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/7007/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації, позовні вимоги позивача були задоволені частково, поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60100 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини від вартості автомобіля Chevrolet Niva державний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, колір сирий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .

Залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль Chevrolet Niva державний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, колір сирий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на вказаний транспортний засіб.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 101500 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини від вартості відчуженого за договором купівлі-продажу від 17.11.2017 автомобіля Volkswagen Touareg державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 600000 грн. як половину вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Авто-ТЮЛ» (а. с. 9-13, т. 1).

10 листопада 2018 року Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено додаткове рішення, яким визнано майно та кошти, які набуті за час шлюбу з ОСОБА_2 , а саме: автомобілі Volkswagen Touareg державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Chevrolet Niva державний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, та грошові кошти в розмірі 1200000 грн. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке підлягає розподілу.» (а. с. 14-16).

15 січня 2019 року постановою Апеляційного суду Черкаської області рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 травня 2018 року залишено без змін.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист стягувачу.

Згідно даних постанови про відкриття виконавчого провадження № 60154622, 26.09.2019 року старшим державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 711/7007/17, виданого 30.01.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 101500,00грн. в якості компенсації вартості 1/2 частки від вартості відчуженого за договором купівлі-продажу від 17.11.2017 автомобіля Volkswagen Touareg державний номер НОМЕР_1 (а. с. 17-18, т. 1).

Постановою про відкриття виконавчого провадження № 60154300, 26.09.2019 року старшим державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 711/7007/17, виданого 30.01.2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 600000,00грн. як половину вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Авто-Тюл» (а. с. 19-20, т. 1).

Постановою про відкриття виконавчого провадження № 60154451, 26.09.2019 року старшим державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 711/7007/17, виданого 30.01.2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4800,00грн (а. с. 21-22, т. 1).

Згідно частин 1-4 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю (далі в цій частині - товариство) подається, зокрема, один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства; г) заява про вихід з товариства; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення з (повернення з володіння) відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства.

Із вказаної норми вбачається можливість внесення змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі подання лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Отже, акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності на корпоративні права.

Такий двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов?язків. Оскарження правочину, оформленого актом у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, в цьому випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов?язків у розумінні статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 11.09.2018 року у справі № 918/1377/16, від 12.06.2019 року у справі № 927/352/18, від 10.09.2019 року у справі № 918/370/18.

Із прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 просила суд першої інстанції визнати недійсним правочин щодо передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Як вбачається із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні такої вимоги суд першої інстанції акцентує увагу на тому, що позивачем не надано договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» та не заявлялось будь-яких клопотань про витребування цього доказу, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості надати оцінку правочину, який безпосередньо не досліджував, та який відсутній в матеріалах справи.

Разом з тим, матеріали справи містять Акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року (а. с. 176, т. 2), який є правочином, підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що згідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов?язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Саме на суд покладено обов?язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про неможливість розгляду питання щодо недійсності Акту приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року та можливості вирішення такого питання лише за наявності договору дарування, на підставі якого складено відповідний Акт приймання-передачі частки.

Щодо визнання недійсним Акту приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб?єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За частинами 1-3 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц вказала наступне: «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України».

У вказаній постанові Велика ПалатаВерховного Суду також вказала наступне: «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. «…» Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів апеляційного суду 5 травня 2018 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/7007/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації, позовні вимоги позивача були задоволені частково, поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти на загальну суму 766400, 00 грн.

10 листопада 2018 року Придніпровським районним судом м. Черкаси у справі № 711/7007/17 ухвалено додаткове рішення, яким визнано майно та кошти, які набуті за час шлюбу з ОСОБА_2 , а саме: автомобілі Volkswagen Touareg державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Chevrolet Niva державний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, та грошові кошти в розмірі 1200000 грн. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке підлягає розподілу. Рішення набрали законної сили 15.01.2019 року.

У зв`язку з невиконанням рішення суду, на підставі виконавчих листів 26.09.2019 року відкрито три виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, на загальну суму 706300,00 грн. (а. с. 17-18, т. 1, а. с. 19-20, т. 1, а. с. 21-22, т. 1).

06.08.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку з укладенням договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року складено Акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року (а. с. 176, т. 2).

Згідно до п. 1 Акту, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв частку (частину частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» у розмірі 40 %, яка в грошовому еквіваленті становить 1200000,00 грн.

Також, колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід звернути увагу на те, що державна реєстрація ТОВ «Авто-Тюл» відбулась 01.12.2020 року та ОСОБА_2 є співзасновником товариства (а. с. 1-7, т. 2).

Із відповіді директора ТОВ «Авто-Тюл» Ганджи І.П. від 15.09.2020 № 258/20 вбачається, що ОСОБА_3 внески до статутного фонду не здійснював, до органів товариства не звертався, жодних даних і документів товариству не надавав, участь в управлінні товариством не приймає, не звертався до товариства та не ініціював скликання загальних зборів і внесення змін до статуту товариство (а. с. 29, т. 1).

Із даної відповіді також вбачається, що ОСОБА_2 згідно із актуальними статутними документами товариства є співзасновником товариства, приймає участь у господарській діяльності товариства шляхом контролю готівкових надходжень, з`являється на території стоянки автобусів, зони технічного обслуговування та ремонту автотранспорту, що належать товариству.

До даної відповіді долучений актуальний на 10.09.2020 року Статут ТОВ «Авто-Тюл», з якого вбачається, що вклад ОСОБА_2 у статутний капітал товариства складає 1200000,00 грн. (а. с. 37, т. 1).

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, не передбачали реального настання правових наслідків Актом приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року, їхні дії направлені на фіктивний перехід такої частки до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, та ОСОБА_2 , продовжував фактично володіти та користуватися такою часткою у статутному капіталі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що за таких обставин, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняли такий правочин лише для виду, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, вчиняли його з метою приховання частки у статутному капіталі товариства від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу, його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин набуває ознак фраудаторного правочину та є фіктивним.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню колегією суддів апеляційного суду, оскільки спростовують хибні висновки суду першої інстанції щодо відмови у позові, а тому вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо скасування рішення суду підлягають задоволенню апеляційним судом.

Враховуючи зазначене вище та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги у визнанні недійсним правочину, щодо передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Тюл» від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , суд першої інстанції не належним чином дослідив доводи позивача щодо порушення його прав та постановив рішення, яке суперечить вимогам закону, а тому рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, судові витрати підлягають перерозподілу судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, а також підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивачем сплачено судовий збір за немайнову вимогу в суді першої інстанції в розмірі 840, 80 грн., за подання заяви про забезпечення позову 420, 40 грн. та за подання апеляційної скарги, загалом 2523 грн., а всього 3784 грн. 20 коп.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково, то пропорційно задоволених вимог частково підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору за розгляд справи у розмірі 2522, 40 грн., які слід стягнути з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 по 1261, 20 грн. із кожного з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор Виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Яжемчук Олена Анатоліївна, ТОВ «Авто-Тюл» про визнання недійсним правочину - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним правочин щодо передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Тюл» від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 згідно договору дарування частки від 06.08.2019 року у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл», оформленої Актом приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Авто-Тюл» від 06.08.2019 року, посвідченого 07.08.2019 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С., зареєстрованого у реєстрі за № 1623, 1624.

Судові витрати стягнути пропорційно задоволених вимог сторін, стягнувши частково судові витрати за сплату судового збору за розгляд справи у розмірі 2522, 40 грн. на користь позивача ОСОБА_1 по 1261, 20 грн. із кожного з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 24.06. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко