Справа № 344/6767/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/386/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Возняк В.М.

за участю ОСОБА_1 , адвоката Клименка О.І.,

адвоката Легіна В.Б., ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , КП «Івано-Франківське ОБТІ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша державна Івано-Франківська нотаріальна контора про визнання недійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні.

Позов мотивувала тим, що вона є власником 262/300 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . 62/100 (186/300) та 38/300 частин цього домоволодіння належать їй згідно договору про розподіл частини спадкового майна від 01 грудня 2004 року, інші 38/300 частин домоволодіння належать їй згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 1987 року. ОСОБА_3 належить лише 38/300 частин домоволодіння згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2012 року. Житловий будинок загальною площею 70,4 кв.м складається з двох житлових кімнат житловою площею 39,4 кв.м та допоміжних приміщень і знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га. Земельна ділянка не приватизована та перебуває у спільному користуванні сторін.

Посилаючись на те, що її частка у домоволодінні у вісім разів більша від частки відповідача, позивачка просила припинити право власності ОСОБА_3 на 38/300 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 38/300 частин вказаного домоволодіння.

24 березня 2020 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП «Івано-Франківське ОБТІ», Перша державна Івано-Франківська нотаріальна контора про визнання недійсними та скасування відомостей з реєстру прав власності на нерухоме, визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що він та позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 є спадкоємцями окремих об`єктів, які належали різним спадкодавцям та які розташовані на окремих земельних ділянках. На даний час він не може провести державну реєстрацію права власності на частину спадкового майна, а саме домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю документа, який встановлює право власності спадкодавця на дане майно, а своїм позовом ОСОБА_2 намагається позбавити його права власності на це майно.Так, рішенням народного суду м. Івано-Франківська від 16 квітня 1979 року задоволено позов ОСОБА_4 (матері первісного позивача) до ОСОБА_5 (батька первісного позивача) про розподіл майна - домоволодіння АДРЕСА_1 . Згідно рішення ідеальна доля ОСОБА_4 становить 62/100, а ОСОБА_5 - 38/100. Рішенням стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 302 крб. 50 коп. компенсації за різницю вартості долей. Дане рішення суду не було оскаржене. Таким чином, вказаним рішенням спільний будинок був поділений в натурі на два окремі об`єкти з припиненням права спільної часткової власності. Отже, кожна сторона процесу мала стати власником свого окремого домоволодіння з присвоєнням йому унікальної адреси та видачею свідоцтва про право власності на об`єкт в цілому, а не частку в домоволодінні. Неправильна реєстрація ОБТІ права власності сторін в частках створила безліч проблем в майбутньому для їх спадкоємців. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Його майно - окреме домоволодіння було поділено між другою дружиною ОСОБА_4 , сином ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_2 по 1/3 від усього майна кожному. 29 серпня 1990 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звернулися до Івано-Франківського міського народного суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої самовільним знесенням сараю, реальний розподіл домоволодіння, встановлення порядку користування земельною ділянкою. Рішенням цього суду від 23 липня 1991 року в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди завданої самовільним знесенням сараю, реальний розподіл домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовлено; стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_7 та ОСОБА_2 по 467 крб. 30 коп. належної їм частки в домоволодінні та витрати по сплаті держмита. Вказане рішення суду не оскаржувалось, набрало законної сили та було виконано ОСОБА_4 , а отже з 1991 року його ( ОСОБА_3 ) спадкодавиця - ОСОБА_4 стала єдиним власником окремого об`єкта - майна ОСОБА_5 , присудженого йому рішенням суду від 16 квітня 1979 року. Після смерті ОСОБА_4. він прийняв спадщину та успадкував окремий об`єкт нерухомості і не є з ОСОБА_2 співвласником домоволодіння в розумінні статті 356 ЦК України.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_3 просив визнати недійсними та скасувати відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно (відомості про об`єкт нерухомого майна, відомості про права власності) ОСОБА_2 частці 262/300 та ОСОБА_3 в частці 38/300 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається саме з кімнати 1-5 площею 22 кв.м; визнати за ним право власності на спадкове майно, окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме відокремлене домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з кімнат: кімнати 1-2 площею 4,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 5,1 кв.м, кімнати 1-4 площею 17,2 кв.м, загальною площею 26,7 кв.м; зобов`язати управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради зареєструвати за ним право власності на окреме домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з кімнат: кімнати 1-2 площею 4,4 кв.м., кімнати 1-3 площею 5,1 кв.м., кімнати 1-4 площею 17,2 кв. загальною площею 26,7 кв.м; судові витрати стягнути з відповідачки ОСОБА_2

22 червня 2020 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов уточнений (зменшення позовних вимог), в якому просив замінити неналежного відповідача - Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради на відповідача КП «Івано-Франківське ОБТІ»; визнати недійсною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 в частині реєстрації права власності 262/300) за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається саме з: кімнати 1-5 площею 22 кв.м; визнати за ним право власності на спадкове майно, окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме відокремлене домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з кімнат: кімнати 1-2 площею 4,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 5,1 кв.м, кімнати 1-4 площею 17,2 кв.м, загальною площею 26,7 кв.м; судові витрати стягнути з відповідачки ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні та відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , КП «Івано-Франківське ОБТІ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша державна Івано-Франківська нотаріальна контора про визнання недійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на спадкове майно.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції помилково виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо внесення нею вартості частки - 38/300, що належить ОСОБА_3 , на депозитний рахунок суду. Судом не враховано подану нею квитанцію №0.3.1 від 23 листопада 2021 року, згідно якої нею внесено на депозитний рахунок суду кошти в сумі 26 735,47 грн, що згідно експертного висновку №11/08/15 від 21 вересня 2015 року відповідає вартості частки ОСОБА_3 у домоволодінні по АДРЕСА_1 . Оригінал вказаної квитанції разом із заявою про розгляд справи без участі сторони ОСОБА_2 було подано суду 07 грудня 2021 року. Вказана заява долучена до матеріалів справи і згідно неї розгляд справи проведено без участі сторін. Отже, висновок суду про відсутність будь-яких доказів щодо внесення нею вартості частки, що належить ОСОБА_3 , на депозитний рахунок суду не відповідає дійсним обставинам справи.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позов задоволити. В решті рішення залишити без змін.

ОСОБА_3 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом не враховано, що рішенням народного суду м. Івано-Франківська від 16 квітня 1979 року у справі №2-229/79 задоволено позов ОСОБА_4 (матері ОСОБА_2 ) до ОСОБА_5 про розподіл майна, проведено реальний розподіл спільно нажитого подружжям майна, визначено частки та виділено їх в натурі. При цьому, в рішенні суду було допущено описку в ініціалах, а саме вказано: ідеальна доля ОСОБА_4 становить 62/100, а ОСОБА_5 - 38/100, замість ідеальна доля ОСОБА_5 становить 62/100, а ОСОБА_4 - 38/100. Після смерті ОСОБА_5 його частку успадкували ОСОБА_4 (друга дружина), ОСОБА_7 (син) та ОСОБА_2 (дочка). Рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 23 липня 1991 року у справі №2-584/91 зобов`язано ОСОБА_4 (другу дружину ОСОБА_5 ) сплатити ОСОБА_7 та ОСОБА_2 кошти за належні їм частки в домоволодінні, а саме ОСОБА_7 за частку 38/300 та ОСОБА_2 за частку 38/300. Вказане рішення було виконане. Таким чином, його спадкодавиця ОСОБА_4 викупила в ОСОБА_7 та ОСОБА_2 належні їм частки в домоволодінні, що належало ОСОБА_5 , однак за життя не зареєструвала за собою право власності на викуплені частки. Отже, після смерті ОСОБА_4 він успадкував усе майно останньої, однак свідоцтво про право на спадщину за заповітом йому видано лише на зареєстровану частку - 38/300.

Також апелянт зауважує, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 була стороною у справі №2-584/91 і під час її розгляду надала письмову згоду на викуп у неї частки спадкового майна. Зазначена обставина підтверджується копією заяви ОСОБА_2 від 04 червня 1991 року, поданої нею до Івано-Франківського міського народного суду, в якій вона вказала, що не заперечує щодо отримання компенсації від ОСОБА_4 за відчуження належної їй частки. Рішення Івано-Франківського міського народного суду від 23 липня 1991 року у справі №2-584/91 було виконане, що підтверджується виконавчими листами з відповідними відмітками. Однак, ОСОБА_2 ігнорує зазначені обставини та вводить суд в оману, перекручуючи факти.

Апелянт вважає, що судом порушено вимоги статті 82 ЦПК України, оскільки не взято до уваги обставини, встановлені рішенням народного суду м. Івано-Франківська від 16 квітня 1979 року у справі №2-229/79 та рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 23 липня 1991 року у справі №2-584/91, які набрали законної сили і були виконані та за якими настали правові наслідки.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задоволити зустрічний позов в повному обсязі.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому доводи її скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними. Зазначив, що у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 свідомо ігнорує обставини, встановлені судовими рішеннями від 16 квітня 1979 року та 23 липня 1991 року, в яких вона брала безпосередню участь та за якими настали правові наслідки. Таким чином, свідомо спотворюючи юридичні факти, ОСОБА_2 намагається заволодіти частиною домоволодіння, на яке вона не має жодних прав. Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому доводи його скарги заперечила, посилаючись на їх безпідставність. Вказала, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 ухвалено у відповідності до чинного законодавства України з урахуванням доказів, які містяться в матеріалах справи, а тому підстави для його скасування відсутні. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 без змін.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та адвокат Легін В.Б. доводи скарги ОСОБА_2 підтримали, просили її задоволити. Скаргу ОСОБА_3 заперечили, просили суд відмовити в її задоволенні.

Представники апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та адвокат Клименко О.І. доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 підтримали та просили її задоволити. Скаргу ОСОБА_2 заперечили, просили суд вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 є власником 262/300 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , а саме: 62/100 (186/300) та 38/300 частин цього домоволодіння належать їй згідно договору про розподіл частини спадкового майна, укладеного 01 грудня 2004 року між нею та ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 4); 38/300 частин домоволодіння належать їй згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 1987 року (т. 1 а.с. 5).

Право власності ОСОБА_2 на 262/300 частин вищевказаного домоволодіння зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу з цього Реєстру від 27 лютого 2012 року № 33300459 (т. 1 а.с. 206).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 є власником 38/300 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , які належать йому згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2012 року, виданого приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І. (т. 1 а.с. 6).

Право власності ОСОБА_3 на 38/300 частин зазначеного домоволодіння зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 23 березня 2012 року № 33585935 (т. 1 а.с. 7).

Наведене підтверджується також інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 березня 2015 року № 34541459 (т. 1 а.с. 193-193 звор.).

Обґрунтовуючи вимоги первісного позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що її частка у домоволодінні по АДРЕСА_1 у вісім разів більша від частки ОСОБА_3 , у зв`язку з чим просила припинити право власності ОСОБА_3 на 38/300 частин домоволодіння та визнати за нею право власності на 38/300 частин вказаного домоволодіння через неможливість спільного володіння таким майном.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини другої статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо внесення позивачкою ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду вартості частки 38/300, що належить ОСОБА_3 , а тому вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Однак погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки, ухвалюючи рішення в наведеній частині, суд першої інстанції не врахував, що 07 грудня 2021 року представником позивачки ОСОБА_9 надано квитанцію №0.3.1 від 23 листопада 2021 року, згідно якої позивачкою внесено на депозитний рахунок суду кошти в сумі 26 735,47 грн, що згідно експертного висновку №11/08/15 від 21 вересня 2015 року відповідає вартості частки ОСОБА_3 у домоволодінні по АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 196).

Відтак, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 з цих підстав не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, суд дійшов хибного висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_2 , що в силу частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового рішення.

Вирішуючи первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зазначив, що тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Отже, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17 (провадження № 61-28616св18), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20 (провадження № 61-14727св21).

Матеріалами справи встановлено, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 зареєстрована та фактично проживає по АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 проживає разом з сім`єю по АДРЕСА_1 , тобто фактично користується належною йому часткою у спірному домоволодінні.

Також встановлено, що спірний житловий будинок містить самочинну прибудову до частини будинку, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 , що підтверджується технічними паспортами на житловий будинок від 04 листопада 1986 року (т. 1 а.с. 8-10) та від 29 жовтня 2010 року (т. 1 а.с. 51-54), копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2012 року, виданого відповідачу ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 6), інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 березня 2015 року № 34541459 (т. 1 а.с. 193-193 звор.), копією витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 лютого 2012 року № 33300459 (т. 1 а.с. 206), а також експертним висновком № 11/08/15 від 21 вересня 2015 року, складеним судовим експертом Боднар О.З. на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 30 квітня 2015 року про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 225-236).

Тобто до частини будинку, якою користується ОСОБА_3 , як спадкоємець 38/300, добудовано інші приміщення, якими також користується він та його сім`я. Фактично, на час відкриття спадщини така самочинна прибудова уже існувала, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2012 року, виданим відповідачу ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 6). Однак, з огляду на те, що ця прибудова є самочинною, у спадкову масу вона не увійшла.

Як вбачається з експертного висновку № 2/1/15 від 16 січня 2015 року, наявного в матеріалах справи (т. 1 а.с. 89), домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з житлового будинку площею забудови 162,5 м.кв (самовільна прибудова площею 97,3 м.кв) та ряду господарських приміщень також з самовільними прибудовами приміщень гаражу та літньої кухні.

У додатковому висновку експерта № 11/08/15 від 21 вересня 2015 року вказується, що з врахуванням того, що АДРЕСА_3 ) у складі несамочинно зведених приміщень у будинку, загальна площа яких становить 48,8 м.кв, фактично користується площею 26,6 м.кв, а йому згідно із визначеною часткою 38/300 належить приміщення площею 6,18 м.кв, то при розподілі у грошовому еквіваленті співвласнику ОСОБА_3 пропонується здійснити грошову компенсацію на користь співвласника ОСОБА_2 . Однак, згоди в такому сторони не дійшли.

Із вказаних висновків експерта та наявних у справі фотографій спірного будинку вбачається, що на час розгляду справи, самочинна прибудова є самостійним житловим будинком, де за поясненням представника ОСОБА_3 проживає його сім`я і це не заперечується стороною позивача ОСОБА_2 .

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 фактично користується більшою площею житлового будинку, ніж зареєстрована за ним частка, і незважаючи на те, що така прибудова є самочинною, а спір стосується юридично тільки частки 38/300, припинення його частки завдасть йому, як співвласнику, істотної шкоди.

Крім того, позивачкою не надано доказів неможливості спільного користування спірним майном.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для припинення права ОСОБА_3 на частку у домоволодінні, що знаходиться по АДРЕСА_1 , відсутні і саме з цих підстав слід відмовити у позові ОСОБА_2 .

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зустрічні позовні вимоги є безпідставними, а тому до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Положеннями частин першої, третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 набув право власності на 38/300 часток у спірному домоволодінні в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05 березня 2012 року приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І. (т. 1 а.с. 6).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З аналізу цих норм слідує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Заявивши зустрічний позов (уточнений), ОСОБА_3 просив визнати недійсною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 в частині реєстрації права власності 262/300) за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається саме з: кімнати 1-5 площею 22 кв.м; визнати за ним право власності на спадкове майно, окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме відокремлене домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з кімнат: кімнати 1-2 площею 4,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 5,1 кв.м, кімнати 1-4 площею 17,2 кв.м, загальною площею 26,7 кв.м.

При цьому, позивачем не обґрунтовано, яким чином реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 (на 262/300 часток спірного домоволодіння) порушує його правовласності на 38/300 часток цього домоволодіння.

Вимога ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно, як окремий об`єкт нерухомості, а саме права власності в цілому на окреме домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається саме з: кімнати 1-5 площею 22 кв.м, не узгоджується з положеннями статей 15, 16 ЦК України.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на спадкове майно, як окремий об`єкт нерухомості, а саме право власності в цілому на окреме відокремлене домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з кімнат: кімнати 1-2 площею 4,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 5,1 кв.м, кімнати 1-4 площею 17,2 кв.м, загальною площею 26,7 кв.м, то така не стосується предмету спору, яким є домоволодіння по АДРЕСА_1 . Більше того, позивачем не доведено існування окремого домоволодіння по АДРЕСА_1 , як об`єкта цивільних прав.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо безпідставності зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги обставини, встановлені рішенням народного суду м. Івано-Франківська від 16 квітня 1979 року у справі №2-229/79 та рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 23 липня 1991 року у справі №2-584/91, які набрали законної сили і були виконані та за якими настали правові наслідки, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані обставини не стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 щодо спірного домоволодіння, які виникли у нього з часу відкриття спадщини, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті спадкодавця ОСОБА_4 ), та в обсязі, зазначеному у свідоцтві про прийняття спадщини за заповітом від 05 березня 2012 року.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що питання щодо розподілу часток подружжя ОСОБА_5 та спадкування цих часток після їх смерті, вже вирішено судами, рішення яких набрали законної сили. ОСОБА_3 успадкував після смерті ОСОБА_4 38/300 частки спірного домоволодіння та є власником саме цієї частки, тому заявлені ним вимоги безпідставні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову та не містять підстав для скасування або зміни рішення в цій частині.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 слід залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні відмовити.

В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови оформлено 24 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Фединяк В.Д.