Справа №461/5977/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д.,

при секретарі судового засідання Забродоцькій Я.Р.

за участі:

представників позивача за первісним позовом ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

відповідача за первісним позовом ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представників відповідача ОСОБА_6

ОСОБА_7

представника відповідача ОСОБА_4 за первісним позовом ОСОБА_8

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділення частки житлового приміщення в натурі.-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_9 звернулася з позовом до суду, зазначаючи, що за нею зареєстроване право власності на 1/4 ідеальну частку жилого цегляного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок складається з підвалу, першого та другого поверхів, загальною площею 251,6 кв.м, житловою площею 187,1 кв.м, допоміжною 64,5 кв.м. Фактично позивач займає площу 19,92%, що становить 48, 6 кв.м, тобто менше ідеальної частки на 12, 4 кв.м. В той же час відповідач займає більше належної йому ідеальної частки на 12,4 кв.м.

Крім того, в будинку склався певний порядок користування підвальними приміщеннями, відповідно до якого вона користується приміщеннями під літерами ХV11,IV,V загальною площею 30 кв.м, що складає 25% від загальної площі. Посилаючись на норми ст..ст.356,358,364,367 Цивільного Кодексу України, просить суд:

- виділити у власність в натурі 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 , а саме, приміщення 4-1 площею 9,5 кв.м; 4-2 площею 5,9 кв.м; 4-3 площею 13,3 кв.м; 4-4 площею 11,0 кв.м; 4-5 площею 8,9 кв.м та приміщення 5-3 площею 11 кв.м, а всього площею 59,6 кв.м, що становить менше ідеальної частки на ј кв .м, а також підвальні приміщення ХV1 площею 13,1 кв.м; IV приміщення площею 10,1 кв.м; приміщення V площею 7,2 кв.м, всього площею 30 кв.м.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зазначаючи, що він є власником Ѕ частини будинку за вищевказаною адресою. Решта половини даного будинку розділена між іншими співвласниками ідеальних часток, котрі на момент подачі позову не виділені в натурі. Оскільки співвласники будинку не можуть дійти згоди щодо оформлення порядку володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, відтак він вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Вказує, що власність позивача за зустрічним позовом підтверджується свідоцтвом на право на спадщину. Власність відповідачів за зустрічним позовом підтверджується : ОСОБА_9 і ОСОБА_5 - рішенням суду; ОСОБА_6 договором купівлі продажу. Порядок користування будинком був погоджений між всіма співаниками 03 листопада 1991 року, що підтверджується відповідним висновком Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації при управлінні комунального господарства виконкому Львівської обласної ради народних депутатів про визначення ідеальних частин між співвласниками, який діє на момент звернення з зустрічним позовом. Крім того, перелік конкретних жилих приміщень, які перебувають у власності, встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 24 червня 1993 року. Зазначає, що у фактичному користуванні ОСОБА_9 знаходяться приміщення загальною площею 56,3 кв.м та прибудова А-1 площею 4,6 кв.м, що в цілому складає 60,9 кв.м, зокрема, на першому поверсі 4-1 площею 9,5 кв.м; 4-2 площею 5,9 кв.м; 4-3 площею 13,3 кв.м; 4-4 площею 11,0 кв.м; 4-5 площею 10 кв.м , X111 площею 3,5 кв.м, XV11 площею -3.1 кв.м та прибудова А-1 площею 4,6 кв.м. Звертає увагу, що площа приміщення 4-5, яким користується ОСОБА_9 складає 10 кв.м, проте в позові до суду вказує як 8,9 кв.м. У володінні та користуванні останньої перебувають також приміщення Х111 площею 3,5 кв.м та XV11 площею -3.1 кв.м, що відповідно збільшують розмір загальної площі цього співвласника на 6,6 кв.м. З урахуванням вищевикладеного, просить суд виділити в натурі належну йому Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень :

- 3-1 площею 10,5 кв.м,

- 3-2 площею 18,1 кв.м,

- 5-1 площею 6,3 кв.м,

- 5-2 площею 13,9 кв.м,

- 5-3 площею 11 кв.м,

- 5-4 площею 4 кв.м,

- 6-1 площею 20,5 кв.м,

- 7-1 площею 12,2 кв.м,

- 7-2 площею 4.1 кв.м,

- 7-3 площею27,5 кв.м,

- 7-4 площею 10,9 кв.м,

- підвальних приміщень: 11- площею 8,4 кв.м,111- площею 16,1 кв.м,1У площею10,1 кв.м, V1 площею 9,6 кв.м, XV1 площею 13, 1 кв.м.

Рух справи у суді.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 01 березня 2019 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_10 про передачу справи для вирішення питання про об`єднання в одне провадження. Справа №461/6577/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділення частки житлового приміщення в натурі, передана судді Галицького районного суду м.Львова Фроловій Л.Д. для вирішення питання про об`єднання в одне провадження із справою №461/5977/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представники позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 за первісним позовом адвокат Боднарчук Ю.А. позов не визнала, просила суд в його задоволенні відмовити, зустрічний позов задоволити у повному обсязі.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_9 зареєстрована ј частка будинку АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності зазначене рішення Галицького районного суду від 28 березня 2016 року. Загальна площа будинку 418,3 кв.м, житлова 179,9 кв.м.

Вказані дані у інформаційній довідці відрізняються від зазначеного позивачем у первісному позові(загальна площа будинку 251,6 кв.м, житловою площею 187,1 кв.м, допоміжною 64,5 кв.м.).

Згідно висновку Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації при управлінні комунального господарства виконкому Львівської обласної ради народних депутатів про визначення ідеальних частин між співвласниками, ОСОБА_11 належить 20,5%, або 21/100 ідеальної частки; ОСОБА_4 56,8%, або 56/100 ідеальної частки; ОСОБА_12 і ОСОБА_13 9,80 %, або 10/100 ідеальної частки.

Відповідно до технічного паспорту від 25 травня 2008 року ОСОБА_14 належить частка 1/4, ОСОБА_4 1/2, ОСОБА_5 1/8, ОСОБА_6 1/8. До технічного паспорту долучена план земельної ділянки, підвалу, поверхневий план та експлікація приміщень.

Згідно реєстраційного посвідчення від 10 вересня 1981 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації підставою права власності ОСОБА_4 є свідоцтво про спадщину.

Висновком експерта від 28 травня 2020 року № 6338 запропонований варіант реального виділу ј частини будинку.

Згідно рішення суду від 24 червня 1993 року позов ОСОБА_4 задоволено, виселено ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Щодо первісного позову.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК)).

Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України якими є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За нормами Цивільного Кодексу України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, чітко встановлених актами цивільного законодавства.

Крім того, суд зазначає, що не може підміняти собою державні органи або органи місцевого самоврядування, компетенція яких щодо переходу права власності визначається діючим законодавством.

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

У разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_9 про виділення у власність частини будинку, а також підвальних приміщень, оскільки по-перше, вона є безпідставною; по-друге, з резолютивної частини позову не вбачається взагалі за рахунок яких відповідачів слід виділити позивачу нерухомість у власність, і якої саме частини позбавити кожного відповідача; по-третє, така вимога не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Щодо зустрічного позову.

Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до вимог ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішення справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року за №7„Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачено, що у справах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Тобто, рішення суду про технічно можливий виділ часток, з врахуванням конкретних обставин, може бути постановлене виключно після підтвердження належними та допустимими доказами права власності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; висновок Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації при управлінні комунального господарства виконкому Львівської обласної ради народних депутатів про визначення ідеальних частин між співвласниками; технічний паспорт від 25 травня 2008 року; реєстраційне посвідчення від 10 вересня 1981 року, видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації,- не засвідчені в установленому законом порядку та не є правовстановлюючими документами, які підтвердили б права позивачів як за первісним позовом, так і за зустрічним на ідеальні частки в нерухомому майні.

Долучені за клопотанням представника адвоката Кухти В.З. письмові докази є нечитабельними та не засвідченими в установленому порядку.

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити право власності на ідеальні частки учасників судового провадження та вирішити питання про їх виділ в натурі згідно висновку експерта, крім того, в матеріалах справи міститься висновок експерта про реальний виділ 1/4 частини будинку, а не 1/2, відтак у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судовий збір

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача за первісним позовом у зв`язку з відмовою у позові повністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача за зустрічним позовом у зв`язку з відмовою у позові повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділення у власність частки майна, що є у спільній частковій власності, відмовити повністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділення частки житлового приміщення в натурі, відмовити повністю.

Повний текст рішення проголошено 01 грудня 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л.Д. Мироненко