Справа № 539/2046/22
Провадження № 2/539/865/2022
РІШЕННЯ
Іменем України
15 грудня 2022 року Лубенський міськрайонний суд
Полтавської області
в складі: головуючого судді Даценка В.М.,
з участю секретаря Шрейтер С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лубни у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 , третя особа Друга Лубенська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності, -
ВСТАНОВИВ:
Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Друга Лубенська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності.
Позов мотивовано тим, що рішенням Лубенської районної ради народних депутатів Лубенського району Полтавської області від 05.05.1992 р. ОСОБА_2 було надано у довічне успадковане володіння 40,6 га землі для ведення селянського (фермерського) господарства. Вказана земельна ділянка розташована на території колишньої Оріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області.
На підставі вказаного рішення, 05 травня 1992 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею.
06.10.1992 р. було зареєстровано Селянське фермерське господарство «Спартак», єдиним засновником якого був ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті спадщину прийняла його дружина: ОСОБА_3 , однак свої спадкові права вона не оформила і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті майно успадкував ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1186, виданого 18.06.2020 р. Другою Лубенською державною нотаріальною конторою.
Вказані обставини були виявлені при проведенні аудиту земель Лубенської територіальної громади.
Враховуючи те, що спірна земельна ділянка надавалася лише у користування на праві довічного успадковуваного володіння, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які, відповідно до статті 122 Земельного кодексу України мали і мають право розпоряджатися землями державної та комунальної власності не приймали рішення про передачу цієї земельної ділянки будь-кому у власність, вона була протиправно передана у власність в порядку спадкування ОСОБА_1 , чим нанесені збитки Лубенській територіальній громаді, як власнику землі.
Стягнути з відповідача на користь Лубенської міської ради понесені витрати на сплату судового збору в сумі 4962,00 грн.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, направивши до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а представник відповідача проти їх задоволення не заперечує. Третя особа при вирішенні покладається на розсуд суду.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що рішенням Лубенської районної ради народних депутатів Лубенського району Полтавської області від 05.05.1992 р. ОСОБА_2 було надано у довічне успадковане володіння 40,6 га землі для ведення селянського (фермерського) господарства. Вказана земельна ділянка розташована на території колишньої Оріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області.
На підставі вказаного рішення, 05 травня 1992 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею.
06.10.1992 р. було зареєстровано Селянське фермерське господарство «Спартак», єдиним засновником якого був ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті спадщину прийняла його дружина: ОСОБА_3 , однак свої спадкові права вона не оформила і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті майно успадкував ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1186, виданого 18.06.2020 р. Другою Лубенською державною нотаріальною конторою.
Вказані обставини були виявлені при проведенні аудиту земель Лубенської територіальної громади.
Законом України від 06.09.2012 р. № 5245-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесені зміни до Земельного кодексу України, які набули чинності 01.01.2013 р., в результаті чого змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення, оскільки такі повноваження перейшли до центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів. На території Полтавської області - це Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області .
Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку спірна земельна ділянка належить до земель, сільськогосподарського призначення приватної власності, яка розташована на території колишньої Оріхівської сільської ради, яка відповідно до адміністративно-територіальної реформи увійшла до Засульської сільської об`єднаної територіальної громади, а на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 721 -р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Полтавської області» увійшла до складу Лубенської територіальної громади.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 р. № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області 27.09.2018 року було видано наказ №6562-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» Засульській сільській об`єднаній територіальній громаді, в особі Засульської сільської ради.
Таким чином, станом на 27 вересня 2018 року земельна ділянка була передана з державної власності у комунальну.
Законом України від 10.07.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», який набрав чинності з 01.01.2019, доповнено розділ X Земельного кодексу України пунктом 21, яким установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності) вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
Тобто починаючи з 01.01.2019 року вирішення питань розпорядження землями сільськогосподарського призначення Законом України від 10.07.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України), земельні ділянки не повертаються.
Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:
а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;
б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;
в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;
г) прийняття спадщини;
ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Якщо станом на 27 вересня 2018 року спірна земельна ділянка перебувала у державній власності і була передана у комунальну власність Засульської сільської об`єднаної територіальної громади, то саме Засульська сільська рада Лубенського району мала право з цього часу розпоряджатися цією земельною ділянкою.
Станом на 27 вересня 2018 року спадкодавці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли і відповідно не мали змоги отримати земельну ділянку у власність, а тому Відповідач, як спадкоємець майна померлих, не може набути право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки спадкодавці такого права не мали.
Більше того, відповідно до пункту 6-1 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства, а також орендарі земельних ділянок, які набули право оренди землі шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", мають право на викуп таких земельних ділянок у власність з розстрочкою платежу до десяти років з рівним річним платежем за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці таких земельних ділянок, без проведення земельних торгів. У разі купівлі земельної ділянки з розстроченням платежу право власності переходить до покупця після сплати першого платежу. Вимоги частини сьомої статті 130 цього Кодексу не поширюються на земельні ділянки, які придбаваються відповідно до цього пункту.
Право викупу на умовах, зазначених в абзаці першому цього пункту, також належить громадянам України - спадкоємцям громадян, яким належало право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства (крім випадків, коли такі земельні ділянки були передані у власність чи користування фізичним або юридичним особам). Якщо таких спадкоємців декілька, земельна ділянка придбавається ними у спільну часткову власність, де частки кожного із спадкоємців у праві власності є рівними.
Права постійного користування та довічного успадковуваного володіння земельними ділянками державної та комунальної власності зберігаються за суб`єктами відповідного права, які не здійснили викуп таких ділянок відповідно до абзацу першого цього пункту.
Отже, право власності на земельні ділянки, які були передані у довічне успадковане володіння і призначені для ведення селянського (фермерського) господарства, громадяни мають право отримати лише шляхом викупу.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс 19), право довічного успадкованого володіння землею є об`єктом спадкування і земля не може автоматично перейти у власність до спадкоємців від особи, яка лише користувалася цією землею.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.
Враховуючи те, що спірна земельна ділянка надавалася лише у користування на праві довічного успадковуваного володіння, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які, відповідно до статті 122 Земельного кодексу України мали і мають право розпоряджатися землями державної та комунальної власності не приймали рішення про передачу цієї земельної ділянки будь-кому у власність, вона була протиправно передана у власність в порядку спадкування ОСОБА_1 , чим нанесені збитки Лубенській територіальній громаді, як власнику землі.
Відповідно до пунктів 1,2,3 ч. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав , внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та /або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п.2 ч.б ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Вказана позиція викладена в Постановах Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, а також у постанові Верхового Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 20.08.2020 року у справі № 916/2464/19.
Крім цього у ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Визнання недійсним у даному випадку свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого було зареєстровано речове право за відповідачем, є підставою для припинення такого права та скасування його реєстрації в Державному реєстрі.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав.
Статтею 81 цього ж кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першої статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Слід зазначити, що одним із принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, який означає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.
Частиною першою ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.
Відповідно до вимог ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Отже, суд вважає позов Лубенської міської ради Лубенського району таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.12, 19, 76, 141, 263-265 ЦПК України, -
Стягнути з відповідача на користь Лубенської міської ради понесені витрати на сплату судового збору в сумі 4962,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Полтавського апеляційного.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М. Даценко