ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11 липня 2022 року, повний текст якого складено 16 липня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позову вказувала, що з 26.12.2003 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . В період шлюбу ними було за спільні гроші придбано квартиру АДРЕСА_1 . За змістом договору купівлі-продажу, посвідченого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., ОСОБА_2 купив зазначену квартиру у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Спірна квартира куплена ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя. Після оформлення правочину подружжя спільно проживали у придбаній квартирі. Після розірвання шлюбу між ними не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна подружжя.

З наведених підстав позивачка просить суд поділити майно - квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за нею та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 134/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 866/1000 частки квартири АДРЕСА_1

Припинено право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 1 380 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп.

З рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скрагу.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою та відповідачем право власності по1/2 частині спірної квартири, припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно та вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що відповідач не підтвердив належними доказами внесення ним особистих коштів у сумі 164000,00 грн, які були отримані від продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 , на придбання спірного нерухомого майна.

У договорі купівлі-продажу спірної квартири відсутня умова про внесення відповідачем вказаної суми особистих коштів на придбання цього нерухомого майна.

У пункті 4 вказаного договору вказано, що відповідач підтверджує, що кошти у сумі 224000,00 грн. є спільними сумісними коштами подружжя ОСОБА_2 . Підтвердженням цього є нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 .

Крім цього, договір про продаж належної відповідачу квартири АДРЕСА_2 зареєстрований за №2-781 укладено пізніше ніж договір про купівлю спірної квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований за №2-775.

Вказує, що їй було відомо про те, що квартира АДРЕСА_2 належала матері відповідача. Та обставина, що вказана квартира була подарована колишньому чоловіку його матір`ю, їй не була відома. Також вона не була обізнана про те, що чоловік продав вказану квартиру. Грошові кошти від її проджажу вона не бачила, в інтеерсах сім`ї вказані кошти відповідач не витрачав.

Вважає, що частки у праві спільної сумісної влансості нга спірну квартиру є рівними.

Зазначає, що суд вийшов за межі вимог, оскільки відповідач не подавав зустрічного позову.

28.11.2022 р. від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції, яке він вважає законним і обгрунтованим.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Від позивачки засобами поштового зв`язку надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідач також подав до апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 26.12.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Крюківського районного управління юстиції міста Кременчука у Полтавській області, актовий запис № 621.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28.10.2021 року шлюб між ними розірвано (а.с. 27-28).

31.07.2013 року ОСОБА_1 надала згоду ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , яка висловлена у заяві, що посвідчена державним нотаріусом, за змістом якої ОСОБА_1 підтверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, а об`єкт нерухомості також буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу (а.с. 9).

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., продавці ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 продали, а покупець ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 224000 грн 00 коп., які мають бути сплачені продавцям після підписання договору.

Відповідно до п. 4 вказаного Договору зазначений об`єкт нерухомості набувається покупцем ОСОБА_2 . Дружина покупця 31.07.2013 року подала згоду на купівлю чоловіком ОСОБА_2 вищевказаної квартири (а.с. 29).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 7306080 від 31.07.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04) зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, виданого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., р. № 2-775 (а.с. 31).

Крім цього, 31.07.2013 року цим же нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за 164000,00 грн., яка належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28.12.2010 року, в якій родина ОСОБА_2 проживала до укладення цієї угоди (а.с. 33).

Після розірвання шлюбу сторони перебувають у неприязних стосунках.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно придбане сторонами у період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, частина коштів на придбання вказаного нерухомого майна у сумі 164000,00 грн належала особисто відповідачу, інша частина коштів у сумі 60000,00 грн, яка була витрачена на придбання квартири, належала їм як подружжю, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 368 ЦК України).

Частиною другою ст. 61 СК України встановлено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини,чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини,чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_2 послався на те, що частина коштів у сумі 164 000,00 грн, витрачена на придбання спірного нерухомого майна, належала йому особисто, оскільки була отримана від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності за договором дарування.

На підтвердження чого відповідач надав суду копію договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четверої Кременчуцької державної нотаріальної контори Мірошкіною Я.В. 28.12.2010 року, р. № 212, згідно якого ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 33), а також копію договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О. 31.07.2013 року, р. № 781, згідно якого ОСОБА_2 продав вказану квартиру ОСОБА_11 (а.с. 32).

Крім цього, судом були допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира набута ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності.

Враховуючи те, що відповідач довів належними і допустимими доказами, що частина коштів у сумі 164000,00 грн, витрачених на придбання спірного нерухомого майна, належала йому на праві особистої власності, оскільки отримана від продажу належної йому на підставі договору дарування квартири, а решта коштів у сумі 60000,00 грн були спільними коштами подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що частка позивачки у праві спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно подружжя становить 30000/224000 або 0,134, тоді як частка відповідача ОСОБА_2 становить 0,866.

З урахуванням чого місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, визнання за позивачкою право власності на 134/1000 частки спірної квартири АДРЕСА_1 , а за відповідачем - на 866/1000 частки вказаної квартири; припивши право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру.

Також місцевий суд правильно здійснив розподіл судових витрат.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , які переважно дублюють обгрунтування позовних вимог, не спростовують правильних висновків місцевого суду та не заслуговують на увагу колгеії суддів.

Її посилання на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, безпідставні, оскільки згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, як вказувалося вище, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Отже, відповідачем при розгляді цієї справи доведено належними і допустимими доказами той факт, що частина грошових коштів на придбання спірного нерухомого майна належала йому на праві особистої власності, що було враховано судом першої інстанції при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішення місцевого суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі твердження не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук