Справа № 204/7031/21
Провадження № 2/204/496/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

16 вересня 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 грудня 2011 року, у сумі 25037 гривень 81 копійка, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 20277 гривень 44 копійок та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4760 гривень 37 копійок (а. с. 1-3, 73-76).

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26 грудня 2011 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 26 грудня 2011 року відповідачу відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 20000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 17 серпня 2021 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 25037 гривень 81 копійка, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 20277 гривень 44 копійок та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4760 гривень 37 копійок, яку позивач прохає стягнути із ОСОБА_1 разом із судовими витратами у сумі 2270 гривні (а. с. 1-3, 73-76).

Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 70).

29 вересня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 21 вересня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 72-138).

Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 15 хвилин 17 грудня 2021 року (а. с. 141), копія якої надіслана відповідачу за вихідним № 24769/21-вих/2/204/2277/21 від 22 листопада 2021 року (а. с. 143).

14 березня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Казанцевим С.В. подано відзив на позовну заяву (а. с. 156-160), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначено, що 26 грудня 2011 року відповідачем дійсно було підписано анкету-заяву, згідно з якою ним було отримано кредит у розмірі 300 гривень, який в подальшому було збільшено до 20000 гривень. Разом з цим, вказано, що відповідач не погоджується з наданим позивачем розрахунком, оскільки він не відповідає дійсності та є неналежним доказом у справі. Так, зокрема вказує на те, що анкета-заява, яка підписана відповідачем, не є договором приєднанням у розумінні ст. 634 ЦК України, а тому не можна вважати, що споживач послуг банку, яким є відповідач, приєднався до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, в анкеті-заяві відповідача від 26 грудня 2011 року відсутні будь-які відомості про його зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитним лімітом, штрафів та пені, а тому їх нарахування та стягнення позивачем є безпідставним, неправомірним та такими, що не підлягає задоволенню. Вказує на те, що відповідач здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості, а також банк здійснював автоматичне списання коштів з його рахунку в рахунок погашення заборгованості. При цьому, вказані платежі та суми автоматичного списання позивачем зараховувалися в погашення нарахованих ним відсотків та пені, які він не мав права нараховувати. Тому вважає, що визначена позивачем сума заборгованості за простроченим тілом кредиту повинна бути зменшена на суму безпідставно стягнутих відсотків та пені.

27 квітня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від позивача надійшла відповідь на відзив (а. с. 178-185), в якій він свої позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню. В обґрунтування вказано, що, підписавши анкету-заяву від 26 грудня 2011 року, відповідач підтвердив, що він ознайомився та згоден із Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговуваннями по платіжним карткам, що розташовані на сайті банку, які є публічною офертою. Вказане свідчить про укладення сторонами договору про надання банківських послуг. Крім того, вказано про те, що в анкеті-заяві від 26 грудня 2011 року ОСОБА_2 висловлено згоду про укладання договору шляхом отримання картки «Універсальна», за якою, відповідно до витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», відповідачу встановлено поточну відсоткову ставку в розмірі 2,5 % (30 % на рік), вказано розмір комісії та штрафів. Тому вважає, що при укладанні договору були обумовлені всі істотні умови договору, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, вказує на те, що банком надано суду виписку по картковому рахунку відповідача, з якої вбачається встановлення останньому кредитного ліміту, яким він користувався, здійснюючи розрахунки та платежі через термінали в магазинах, а отже вказане свідчить про отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій без картки є неможливим. Зауважує, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки, в даному випадку, грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку, а не безпосередньо споживачеві на придбання продукції. Тому вважає, що відповідач неправомірно посилається на даний закон, а позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 92), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Казанцев С.В., в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача (а. с. 193-194), в якій зазначив про те, що доводи які, викладені у відзиві на позовну заяву, підтримує в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 26 грудня 2011 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 17 серпня 2021 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі сумі 25037 гривень 81 копійка, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 20277 гривень 44 копійок та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4760 гривень 37 копійок (а. с. 4-13, 74-86).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, становлять договір про надання банківських послуг) від 26 грудня 2011 року. Вказана Анкета-заява підписана 26 грудня 2011 року від імені ОСОБА_1 (а. с. 16 та на звороті, 89 та на звороті).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд зазначає про те, що доводи позивача щодо зазначення в анкеті-заяві від 26 грудня 2011 року відповідачем згоди про укладання договору шляхом отримання картки «Універсальна», та, відповідно, встановлення йому поточної відсоткової ставки за користування кредитним лімітом у розмірі 2,5 % (30 % на рік), визначення розміру комісії та штрафів, є необґрунтованими та такими, що спростовані матеріалами справи.

Так, із анкети-заяви (а. с. 16 та на звороті, 89 та на звороті) вбачається, що у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи та розміру доходу, висловлено бажання відповідача отримати особисту дебетову карту. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та погодився з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 26 грудня 2011 року (а. с. 16 на звороті, 89 на звороті).

Натомість, з даної анкети-заяви від 26 грудня 2011 року вбачається, що вона підписана ОСОБА_1 , який є відповідачем у цій справі, а не ОСОБА_2 , як на те вказує позивач. Крім того, з вказаної анкети-заяви вбачається бажання відповідача отримати особисту дебетову картку, а не кредитну картку «Універсальна, як на те вказує позивач. В анкеті-заяві відсутні будь-які відомості про встановлення відсоткової ставки за користування кредитним лімітом, комісії та штрафів.

Крім того, анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості.

Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 26 грудня 2011 року. Також, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався.

Позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua (а. с. 18-41 та на звороті, 91-114), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, відсотковими ставками, обов`язковими щомісячними платежами та пенею, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» (а. с. 17 та на звороті, 90 та на звороті), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього. А з наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток (а. с. 15, 88) №№ НОМЕР_1 від 20 липня 2012 року, 012536 від 21 травня 2013 року, 588976 від 28 грудня 2013 року, 054546 від 22 лютого 2016 року, 451668 від 08 жовтня 2018 року не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 26 грудня 2011 року.

Крім того, не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 26 грудня 2011 року та заяви відповідача від 26 грудня 2011 року довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , яка оформлена на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 14, 87). Інших доказів позивачем на підтвердження того, що відповідачем отримано кредитну картку за вказаним кредитним договором, суду не надано.

Суд зазначає, що доводи позивача про те, що до вказаних правовідносин не застосовуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», є хибними.

Так, приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченими відсотками.

У Анкеті-заяві позичальника від 26 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 16 та на звороті, 89 та на звороті).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Крім того, позивач у відповіді на відзив вказує на те, що даний кредитний договір є офертою. Однак вказані доводи позивача не приймаються судом до уваги, з огляду на наступне.

У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 грудня 2011 року шляхом підписання заяви.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо.

Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за три різні періоди: з 20 липня 2012 року по 31 серпня 2015 року, з 01 вересня 2015 року по 30 червеня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 17 серпня 2021 року, які не охоплюють весь період кредитних відносин сторін, оскільки кредитний договір сторонами укладена, як зазначає позивач, 26 грудня 2011 року, та в яких зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 20 липня 2012 року по 31 серпня 2015 року процентна ставка (поточна) 30-43,2 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30-43,2 %, коефіцієнт 0-2; з 01 вересня 2015 року по 30 червеня 2019 року процентна ставка (поточна) 2,9-3,6 %, коефіцієнт 1; з 01 липня 2019 року по 17 серпня 2021 року процентна ставка (поточна) 3,4-3,5 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 3,5-7 %, процентна ставка на прострочений кредит 40,8-84%).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідача, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, відсутня заборгованість за нарахованими відсотками, а заявлена позивачем сума заборгованості за відсотками є заборгованістю за простроченими відсотками.

Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема, з червня 2020 року по серпень 2021 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі.

Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги.

Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, у сумі 4760 гривень 37 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог.

Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 26 грудня 2011 року та наявності у останнього заборгованості за ним, у підтвердження встановлення останньому кредитного ліміту, надано довідку про зміну умов кредитування.

З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а. с. 14, 87) вбачається, що 20 липня 2012 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 гривень за карткою № 044138, який в подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 20 липня 2012 року збільшено до 1900 гривень, 30 липня 2012 року 2000 гривень, 13 лютого 2015 року збільшення до 4000 гривень, 15 травня 2017 року збільшення до 8000 гривень, 08 жовтня 2018 року збільшення до 20000 гривень, 18 та 31 березня 2020 року зменшення до 19849 гривень 87 копійок, 14 та 27 квітня 2020 року зменшення до 19849 гривень 87 копійок, 08 та 19 травня 2020 року зменшення до 19849 гривень 87 копійок, 01 червня 2020 року зменшення до 19849 гривень 87 копійок, 12 та 23 червня 2020 року зменшення до 19686 гривень 30 копійок, 06, 17 та 31 липня 2020 року зменшення до 19686 гривень 30 копійок, 11 та 28 серпня 2020 року зменшення до 19686 гривень 30 копійок, 07 вересня 2020 року зменшення до 19686 гривень 30 копійок, 23 вересня 2020 року зменшення до 19594 гривні 23 копійки, 06 квітня 2021 року зменшення до 0 гривень.

При цьому, вказані відомості не відповідають виписці по картковому рахунку відповідача. Так, відомості щодо збільшення кредитного ліміту 15 травня 2017 року до 8000 гривень стосуються картки № НОМЕР_2 , а збільшення до 20000 гривень 08 жовтня 2018 року стосуються картки № НОМЕР_3 , а не НОМЕР_1 , як на те вказує позивач. Інші відомості щодо зменшення кредитного ліміту відповідачу, які вказані у довідці про зміну умов кредитування, взагалі не підтверджені випискою по картковому рахунку останнього.

Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 26 грудня 2011 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача (а. с. 52-65, 125-138). Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому є належним доказом у справі.

Разом з цим суд зазначає, що виписка по карткових рахунках відповідача надана позивачем за період часу з 20 липня 2012 року по 01 серпня 2021 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 17 серпня 2021 року. Тобто вказана виписка не охоплює весь оскаржуваний період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити фактичний рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за казаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості в повному обсязі.

Крім того, судом встановлено, що вказана виписка містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідача, зокрема: 28 лютого 2013 року, 26 та 31 березня 2013 року, 30 квітня 2013 року, 31 травня 2013 року, 30 червня 2013 року, 31 серпня 2013 року, 30 вересня 2013 року, 31 грудня 2013 року, 30 січня 2014 року, 28 лютого 2014 року, 31 березня 2014 року, 30 квітня 2014 року, 31 травня 2014 року, 30 червня 2014 року, 31 липня 2014 року, 31 серпня 2014 року, 30 вересня 2014 року, 31 жовтня 2014 року, 30 листопада 2014 року, 31 грудня 2014 року, 30 січня 2015 року, 28 лютого 2015 року, 31 березня 2015 року, 30 квітня 2015 року, 31 травня 2015 року, 30 червня 2015 року, 31 липня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 01 жовтня 2015 року, 01 листопада 2015 року, 01 грудня 2015 року, 01 січня 2016 року, 01 лютого 2016 року, 01 березня 2016 року, 01 квітня 2016 року, 01 травня 2016 року, 01 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 01 серпня 2016 року, 01 вересня 2016 року, 01 жовтня 2016 року, 01 листопада 2016 року, 01 грудня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 01 квітня 2017 року, 01 травня 2017 року, 01 червня 2017 року, 01 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 01 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 01 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 лютого 2018 року, 01 березня 2018 року, 01 квітня 2018 року, 01 травня 2018 року, 01 липня 2018 року, 01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 01 жовтня 2018 року, 01 листопада 2018 року, 01 грудня 2018 року, 01 січня 2019 року, 01 лютого 2019 року, 01 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 01 травня 2019 року, 01 червня 2019 року, 01 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, 01 вересня 2019 року, 01 жовтня 2019 року, 01 листопада 2019 року, 01 грудня 2019 року, 01 січня 2020 року, 01 лютого 2020 року, 01 березня 2020 року, 01 квітня 2020 року, 01 травня 2020 року, 01 червня 2020 року, 01 липня 2020 року, 01 серпня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 01 жовтня 2020 року, 01 листопада 2020 року, 01 грудня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 лютого 2021 року, 01 березня 2021 року, 01 квітня 2021 року, 01 травня 2021 року, 01 червня 2021 року, 01 липня 2021 року, 01 серпня 2021 року без зазначення, з якого карткового рахунку здійснюється списання.

Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «Комісії за обслуговування» на загальну суму 420 гривень, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 420 гривень, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до виписки з рахунків відповідача, вказана вище сума є платою за управління кредитом.

Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом.

Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

З виписки по картковим рахункам відповідача вбачається, що останній здійснював користування кредитними коштами та загалом ним фактично використано грошових коштів на суму 238869 гривень 91 копійка, з останньою транзакцією 31 грудня 2020 року. Після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачем не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків та пені за користування кредитом. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачці позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії.

При цьому, з виписки по картковим рахункам відповідача вбачається те, що з його карткового рахунку позивачем стягувалися суми платежів із призначенням платежів «щомісячний платіж за сервісом «Оплата частинами» за покупку в Р ЦИТРУС, Дніпропетровськ, вул. Харківська, 3» - на загальну суму 5318 гривень 55 копійок.

В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення між сторонами кредитних договорів купівлі-продажу товарів у розстрочку, на підставі яких можливо було б перевірити продавця товару, товар, його дійсну вартість, кількість платежів за договором, можливість нарахування відсотків за відповідним договором.

Також з вказаної виписки вбачається, що 27 липня 2019 року позивачем з карткових рахунків відповідача двома транзакціями було списано 4550 гривень (2100+2450) із назвою транзакції «Списание с карточного счета», але без зазначення призначення платежу.

Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що останнім у зазначений період часу з 20 липня 2012 року по 01 серпня 2021 року внесено грошові кошти на загальну суму 263101 гривень 45 копійок.

Оскільки фактично відповідач використав кредитних коштів на суму 238869 гривень 91 копійка, а повернув банку кошти в розмірі 263101 гривень 45 копійок, при цьому, позивачем з відповідача безпідставно було стягнуто грошові кошти у сумі 420 гривень, у вигляді комісії за обслуговування та 33416 гривень 61 копійка в рахунок відсотків за користування кредитом, які фактично не були обумовлені договором і повинні бути зараховані до погашення боргу за тілом кредиту, суд доходить висновку, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, оскільки сума внесених коштів значно перевищує, як заявлену суму кредитного ліміту в розмірі 20000, так і заявлену позивачем вимогу за простроченим тілом кредиту в сумі 20277 гривень 44 копійки, так і суму витрачених котів у розмірі 238869 гривень 91 копійка.

Крім того судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідача, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, відсутня заборгованість за тілом кредиту, а заявлена позивачем сума до стягнення як заборгованості за тілом кредиту є заборгованістю за простроченими тілом кредиту.

Натомість, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» та «заборгованість за простроченими відсотками», їх правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», «відсотки» та «прострочені відсотки», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.

Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, у сумі 20277 гривень 44 копійки, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.

Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 26 грудня 2011 року та кредитного договору б/н від 26 грудня 2011 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти.

Судом встановлено, що жоден із наданих позивачем документів на підтвердження позовних вимог, насправді, не підтверджує наявності у відповідача заборгованості та її розміру. Крім того, позивачем не надано жодних доказів наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості визнаний судом неналежним доказам, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 грудня 2011 року, через що підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна