печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бериславський районний суд Херсонської області про стягнення з державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди, заподіяної органом влади, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бериславський районний суд Херсонської області про стягнення з державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди, заподіяної органом влади.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 30.06.2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва у справі № 490/6110/15-к сину позивача - ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 70 000,00 грн.

16.07.2015 року позивачем на депозитний рахунок № 0573 ТУ ГУДСА в Миколаївській області, МФО 826013 внесено 70 000,00 грн., згідно квитанції № за ОСОБА_2 .

16.06.2016 суддя Бериславського районного суду Миргород В.С. (справа № 647/2066/15-к, номер провадження 1-кп/647/15/2016), в порушення вимог ч.9 ст.182 КПК України, на думку позивача, незаконно змінила запобіжний захід ОСОБА_2 із застави в розмірі 70 000,00 грн. на тримання під вартою, зі стягненням в дохід держави цих коштів, які належать позивачу та її власністю, які вона вносила за нього в 2015 році, на підставі ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.06.2015 року (справа №490/6110/15-к).

Таким чином, на думку позивача, кошти були неправомірно стягнуті в дохід держави, а син незаконно арештований до СІЗО на 9 місяців.

Так, суддя Миргород В.С. своєю ухвалою від 16.06.2016, не забезпечивши надання клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу із застави на тримання під вартою, ні завчасно за три години, ні взагалі не надавши, ні обвинуваченому сину, ні його захисникам, ні позивача, як заставодавцю в першу чергу, не повідомивши своєчасно позивача, як заставодавця про судове засідання, звернула у дохід держави, чим заподіяла позивачу матеріальну та моральну шкоду.

Дана ухвала суду від 16.06.2016 року скасована Апеляційним судом Херсонської області 13.03.2017 через грубі порушення вимог законодавства, як незаконна, в тому числі через порушення прав позивача, як заставодавця. Тобто, на думку позивача, є преюдиціальне вже рішення суду, яке набрало законної сили та яке підтверджує незаконність дій органу судової влади відносно позивача.

Фактично органом влади було порушено ст.ст.3, 8, 19, 24, 29, 41, 55, п.5, ч.1 ст. 129 Конституції України, п. 13 ст. 7, ст.ст. 20, 42, 45, ч. З ст. 46,176,177, «ч. 9 ст. 182, 183,184, 193, 194, 196, 200, КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст, 321 ЦК України, що заподіяло позивачу матеріальну та моральну шкоду.

Позивач є пенсіонером, і сума в 70 000,00 грн. є для неї дуже значною. Крім того, через незаконні дії по їх стягненню та арешту її сина, остання пережила дуже серйозний стрес, моральне виснаження, вимушена була 9 місяців не спати ночами, їздити до СІЗО, передавати передачі, звертатись до народних депутатів, прокурорів, уповноваженого з прав людини, шукати справедливості, в очах близьких та сусідів. Позиввач відчувала себе приниженою, звернення до компетентних органів та найвищих органів держави Україна щодо поновлення її порушених прав не давало результатів, шукала можливості для свого існування, не падати духом.

До сьогоднішнього часу ніхто не повернув позивачу грошові кошти, які є її приватною власністю.

27.09.2017 позивач звернулась до Територіального управління державної судової адміністрації в Миколаївській області з вимогою повернути їй кошти. Проте, листом від 04.10.2017 № 7/1-1471/17 Територіальне управління відмовило у поверненні коштів, однією з підстав яких вказало на необхідності надання судового рішення про повернення застави.

16.06.2016 Бериславським районним судом, в особі судді Миргород В.С., як органом судової влади, своїм неправомірним, незаконним рішенням, яке скасоване як незаконне, звернуто незаконно кошти позивача в дохід держави - тобто є неправомірні дії, є шкода, є причинний зв`язок. Територіальне управління ДСА в Миколаївській області не повернуло коштів. В рамках кримінального судочинства згідно КПК України, застава вже припинила своє існування, а кошти незаконно стягнуті в дохід держави і не повернуті, а тому на думку позивача, така шкода має бути відшкодована, у тому числі за рахунок держави.

Незаконними діями суду позивачу завдано значну моральну шкоду, яку остання оцінює у 700 000,00 гривень.

Відтак, позивач просить суд:

- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ), шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 70000 гривень; 3 % річних у сумі 6 937,9 грн, інфляційних втрат 2 541 грн та моральну шкоду, завдану незаконними діями органу влади у сумі 700 000,00 (сімсот тисяч) грн.

19.06.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 20.06.2019, для вирішення питання про відкриття провадження.

25.09.2019 ухвалою суду було залишено без руху вказану позовну заяву.

10.10.2019 позивачем подано уточнену позовну заяву з виправленими недоліками.

15.10.2019 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

18.08.2022 ухвалою суду до участі у цивільні справі № 757/31820/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення з державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди, заподіяної органом державної влади, було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бериславський районний суд Херсонської області.

02.11.2022 ухвалою суд було закінчено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Разом з цим, позивачем направлено до суду заяву, в якій остання просила розглядати справу без її участі, вимоги позову підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважаєються повідомленим про розгляд справи належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва.

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 30.06.2015 ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва було застосовано запобіжний захід відносно ОСОБА_2 у вигляді застави.

16.07.2015, на виконання зазначеної ухвали, позивачем ОСОБА_1 було внесено кошти у розмірі 70 000,00 грн. на депозитний рахунок.

16.06.2016 року ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області було розглянуто клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу з застави на тримання під вартою та звернення застави в дохід держави.

Відтак, на підставі даної ухвали, суд змінив запобіжний захід з застави на тримання під вартою та звернув заставу в дохід держави.

13.03.2017 колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Херсонської області, вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року щодо ОСОБА_2 , скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. .

Міру запобіжного заходу ОСОБА_2 з тримання під вартою скасувано та обрано що нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати місце проживання цілодобово.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ухвалою суду від 16.06.2016 було вирішено питання про звернення застави в дохід держави, на підставах, які зазначені в ухвалі суду, а дане питання не підлягає оскарженню.

Варто вказати, що згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Відповідно до ч. 8 та ч. 9 ст. 182 КПК України у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Питання про звернення застави в дохід держави вирішується слідчим суддею, судом за клопотанням прокурора або за власною ініціативою суду в судовому засіданні за участю підозрюваного, обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу.

Окрім цього, суд звертає увагу, позивача, що ухвалою апеляційної інстанції вирок суду був скасований та змінено запобіжний захід, однак питання щодо повернення застави судом не вирішувалось.

Також, позивач не надала суду доказів підтвердження оскарження питання щодо повернення застави, яку вже було звернено в дохід держави.

Відтак, суд, з врахуванням зазначеного, прийшов до висновку, що позов є необґрунтований та безпідставний, оскільки при внесенні застави застовадавцю були відомі обставини, що в разі порушення запобіжного заходу кошти буду зверненні в дохід держави, що свідчить про те, що в разі порушень обов`язків покладених на підозрюваного ухвалою суду, кошти застовадавцю не будуть повернуті.

Твердження про те, що апеляційна інстанція скасувала вирок та направила на новий розгляд, ще не свідчить про те, що кошти внесенні та зверненні в дохід держави мають бути повернутими, з врахуванням того, що дане питання ще вирішувалось у 2016 році, у зв`язку з певною наявністю обставин.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимога позивача щодо стягнення суми в розмірі внеснної застави та відсотків, не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди, в розмірі 700 000,00 грн., суд вважає, що позивач не навела доказів та не довела фактів завдання моральної шкоди, а посилання, що остання зазнала моральних страждань, у зв`язку зі зверненням застави, яку внесла та розгляду кримінального провадження відносно сина, не є належним чином обґрунтованим. Оскільки, позивач не вказує, на якій стадії перебуває дана кримінальна справа, який винесено вирок після скасування, які на даний час застосовані заходи відносно підозрюваного.

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наведенні обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання не свідчать про завдання їй матеріальної та моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством.

Позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та розглядом кримінальної справи відносно її сина.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Також, варто вказати, що відповідно до ч. 1, 2 статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 3 ст. 58 ЦПК України зазначено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, у справі №727/1561/16-ц від 15 травня 2019 року.

Відтак, суд вважає, що позивачем помилково обрано коло учасників процесу, а саме те, що відповідачем зазначено Державну казначейську службу, оскільки служба не є тим органом, який несе відповідальність за завдання шкоди.

Так, пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакціїпостанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45(далі - Порядок) передбачено, що він визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку їх безпідставністю та необгрутованістю.

Керуючись ст. 23,1166, 1174, 1176 ЦК України ст. 12,141,81,263,264,273 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бериславський районний суд Херсонської області про стягнення з державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди, заподіяної органом влади - відомовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.11.2022.

Суддя Т.Г. Ільєва