РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2022 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участю секретаря судового засідання Буга Р.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

приходить до такого.

Позиція позивача

Позивач ОСОБА_1 8 серпня 2022 року звертається до суду з цим позовом та просить визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування належною позивачу квартирою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27494275 від 30 вересня 2014 року. Зазначив, що з відповідачкою перебував в шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2002 року. За час спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя не склалось через постійні конфлікти та непорозуміння. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області шлюб між ними було розірвано, 10 лютого 2022 року рішення суду набуло законної сили. В належній позивачу квартирі зареєстровані його діти та колишня дружина, яка не проживає за місцем реєстрації з червня 2020 року. Оскільки ОСОБА_2 є колишнім членом його сім`ї, не проживає з ним і не використовує житлове приміщення за прямим його призначенням, а лише зареєстрована в належній йому квартирі, чим порушує його права володіння, користування та розпорядження його майном. В добровільному порядку вирішити спір між сторонами згоди не досягнуто. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав (а.с.1-4).

На обґрунтування своїх вимог надав копію свідоцтва про право на право власності від 30 вересня 2014 року, що свідчить про належність йому на праві приватної власності квартири, копію довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні, довідку про склад сім`ї, акт перевірки факту проживання особи.

Позиція відповідача

Відповідачка ОСОБА_2 , 28 жовтня 2022 року надала до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості та обставини, на які посилається позивач, не відповідають дійсності та жодними належними доказами не підтверджені. Зауважила, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного в шлюбі, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстровано. Оскільки шлюб між ними укладено 22 вересня 2002 року, а розірвано 10 січня 2022 року, спірне майно квартира - придбана у 2014 році, між ними домовленості щодо поділу майна укладено не було, а тому дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилання позивача, на те що вона не проживає в спірній квартирі з червня 2020 року, не може бути підставою для її такою, що втратила право користування даною квартирою.

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання

Заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від учасників справи не надходило.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами, згідно з положеннями статті 279 ЦПК України. Вказаною ухвалою суду відповідачу запропоновано надати в строк до 10 листопада 2022 року відзив на позовну заяву, а також встановлено позивачу та відповідачу строк до 24 листопада 2022 року для подання відповіді на відзив та заперечень (а.с. 17).

Копія позовної заяви з додатками були надіслані відповідачці, за адресою що вказана в позові та підтверджена наданою інформацією відділом формування та ведення РТГ управління «ЦНАП» виконавчого комітету Жмеринської міської ради, відповідач зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.16).

На адресу суду 26 жовтня 2022 року повернувся конверт, який направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідачки із відміткою причини повернення на довідці Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» ( а. с.19).

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 28 жовтня 2022 року (а.с.22-24).

Відповідь на відзив до суду не надходила.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.

Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин

Згідно з копією паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець м. Могоча Чітинської області росія, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 30 вересня 2014 року, індексний номер 27494275, ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв м, житлова площа 45,5 кв м, форма власності приватна (а.с. 8).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому будинку від 8 серпня 2022 року № 09-43-1021, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 8 серпня 2022 року, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (а.с. 10)

Згідно з актами від 8 серпня 20222 року, складеними ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , проживаючими за адресою: АДРЕСА_2 , сусіди підтверджують, що ОСОБА_2 та її дітей з червня 2020 року в будинку не бачили (а.с. 11, 12).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Юридична кваліфікація встановлених обставин

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяженняцих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою, сьомою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як визначено частиною другою статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Враховуючи правові підстави даного позову і його правове обґрунтування, суд вважає, що він не підлягає задоволенню з огляду на те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

У пункті 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Право на житло гарантоване людині статями 47, 48 Конституції України.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду

Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, які свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 придбали спірну квартиру під час перебування у шлюбі та дане майно є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, приходить до висновку, що відповідач не втратив права власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а тому положення частини другої статті 405 ЦК України, на яку позивач посилається, як на правову підставу позову, не розповсюджуються на спірні правовідносини, вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, а отже, вимоги позивача є незаконними і необґрунтованими, а тому, задоволенню не підлягають.

При цьому суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, щодо зазначеної квартири.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то і судові витрати позивача на сплату судового збору та витрат на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, статтями 317, 319, 321, 391, ЦК, статтями 72, 150 ЖК, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

у х в а л и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його винесення.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини перша та друга статті 273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (пункт 1 частини другої статті 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин(частина третя статті 354 ЦПК України).

Ім`я (найменування) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ