Провадження № 2/761/2607/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.,

при секретарі: Бондар О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал банк», приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Михайла Андрійовича, Державного підприємства «Сетам», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумовська Марина Анатоліївна про визнання недійсними результатів електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва, визнання протиправними та скасування запису про право власності/ довірчої власності,-

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

-визнати недійсними результати електронних торгів з продажу квартири АДРЕСА_1 , які закріплені протоколом №450848 проведення електронних торгів від 06.12.2019 року;

-визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки від 17.12.2019 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Корольовим М.А., яким АТ «Універсал Банк» передається у власність у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-3757/11, виданим 07.06.2012 Шевченківським районним судом м.Києва квартира АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним Свідоцтво №1719 від 24.12.2019 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А.;

-визнати протиправним та скасувати запис про право власності /довірчої власності №34860661, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовською М.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50457948.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що 10.07.2008 року між позивачем та ВАТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір за умовами якого позивачу був наданий кредит в сумі 57 840 швейцарських франків зі сплатою 10,95 % річних.

В цей же день між сторонами на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений іпотечний договір за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, у зв`язку з економічною кризою вона не мала можливості виконати в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором, тому Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26.01.2011 року (справа №2-3457/11) було задоволено позовні вимоги - стягнуто заборгованість за кредитним договором та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 29.11.2011 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26.01.2011 року скасоване в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист та відкрите виконавче провадження. В межах зазначеного виконавчого провадження було описано квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому були призначені торги щодо продажу зазначеної квартири. Однак торги не відбулися та Банк звернувся до приватного виконавця із заявою про намір придбати квартиру на підставі ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку».

Потім 17.12.2019 року приватним виконавцем був складений Акт про реалізацію предмета іпотеки згідно якого Банку було передано у власність квартиру в рахунок погашення заборгованості. А далі, 24.12.2019 року приватним нотаріусом на підставі Акту про реалізацію було видано Свідоцтво № 1719 та здійснено реєстрацію права власності на квартиру за Банком.

Позивач вважає, що звернення стягнення відбулось незаконно, оскільки на час переходу права власності діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - звернення стягнення є неможливе в період з 03.06.2014 року по 31.10.2020 року; іпотечне майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом; споживчий кредит надано в іноземній валюті; іпотечне майно використовується як місце постійного проживання позивача; у позивача у власності не знаходиться інше нерухоме майно; загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 21.09.2020 року ухвалено про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

08.12.2020 року до суду надійшов відзив представника АТ «Універсал Банк» на заявлені в яких представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що при виконанні рішення суду було описано предмет іпотеки та актом приватного виконавця встановлено, що боржник більше 6 років не проживає в квартирі, а квартира здається в оренду. Позивач не надала доказів, що вона використовує квартиру для постійного проживання, а тому квартира не підпадає під дію мораторію. Позивач не скористалась своїм правом та не оскаржила акт приватного виконавця та постанову про арешт майна боржника. В той же час, згідно з практикою Верховного суду у справі №201/18443/17, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Позивач не посилається на будь-які порушення організаторами торгів норм Порядку реалізації арештованого майна, а обгрунтовує свої вимоги діями приватного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження.

15.12.2020 року до суду надійшов відзив ДП «Сетам» на заявлені вимоги в яких представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що електронні торги за лотом №386764 не відбулися через відсутність допущених учасників торгів. Позивач, посилаючись на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не довела належними та допустимими доказами обставини постійного проживання в квартирі. Сама по собі реєстрація місця проживання позивача в квартирі що була предметом іпотеки не є беззаперечним доказом того, що вона дійсно там проживала. Організатор торгів не несе відповідальність за зміст заявки та документів на підставі яких вноситься інформація до системи. Організатор не перевіряє законність дій приватного виконавця щодо передачі майна на реалізацію. Організатор перевіряє повноту заповнення заявки. Крім того, дії на які посилається позивач мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Позивач мав би довести порушення Порядку проведення електронних торгів та ці порушення вплинули на результат торгів та порушення законних інтересів позивача.

Крім того, представник з посиланням на положення статті 48 Закону України «Про іпотеку» просить застосувати наслідки спливу строків звернення до суду щодо оскарження результатів торгів, торги відбулись 06.12.2019 року, а з позовом до суду позивач звернулась 11.09.2020 року, з цих підстав відмовити в задоволенні позову.

02.04.2021 року до суду надійшли заперечення позивача проти заяви ДП «Сетам» про застосування строків позовної давності. У запереченнях позивач зазначає, що з матеріалами виконавчого провадження позивач була ознайомлена лише 25.06.2020 року, що підтверджується відповідною розпискою та з цієї дати вона лише дізналась про порушення своїх прав - реалізацію предмета іпотеки. Приватний виконавець не направляв на адресу позивача будь-які повідомлення що стосуються виконавчого провадження. А тому, оскільки відсутні докази, що позивачу направлялись матеріали виконавчого провадження, то відсутні підстави вважати, що позивач мала можливість отримати інформацію про порушення своїх прав до ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження до 25.06.2020 року.

16.12.2020 року до суду надійшов відзив приватного виконавця Корольова М.А. на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що боржник був належним чином повідомлений про відкрите виконавче провадження за адресою, зазначеною у виконавчому листі, однак лист повернувся «за закінченням терміну зберігання». 11.07.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника - квартири АДРЕСА_1 . 02.09.2019 року на адресу боржника було направлено вимогу приватного виконавця за якою 12.09.2019 року о 10.30 год. за адресою: АДРЕСА_2 будуть проводитись виконавчі дії щодо опису та арешту майна боржника. Поштове відправлення боржником не отримане, повернулось за закінченням терміну зберігання. Також приватний виконавець зазначає, що він будь якого іншого майна на яке може бути звернуто стягнення не виявив. Крім того, було встановлено що боржниця близько 6 років не проживає в квартирі, здає в оренду, як пояснили сусіди. А тому вказана квартира не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Факт реєстрації позивача в квартирі не свідчить що вона використовує своє місце реєстрації як місце постійного проживання. Позивачу направлявся висновок про визначення вартості описаного та арештованого майна, однак він повернувся без вручення.

Приватний виконавець зазначає, що за його заявкою були призначені електронні торги, які не відбулись. Стягувач на підставі ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку» звернувся із заявою про залишення за собою нереалізованого майна, тому було сформовано акт про реалізацію предмета іпотеки.

Позивач не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку реалізації арештованого майна, а обгрунтовує свої вимоги діями приватного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, враховуючи процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Як встановлено судом, за договором купівлі-продажу квартири від 10.11.2006 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

10.07.2008 року між ОСОБА_1 (далі - Позичальник) та ВАТ «УніверсалБанк» (далі - Банк) був укладений Кредитний договір №3065-2008-2334 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 57 840,00 швейцарських франків зі сплатою 10,95 % річних строком повернення до 10.07.2027 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 10.07.2008 року між ОСОБА_1 (далі - Іпотекодавець) та ВАТ «УніверсалБанк» (далі - Іпотекодержатель) був укладений Договір іпотеки за яким Іпотекодавець передала Іпотекодержателю належну їй на праві власності квартиру.

Оскільки Позичальник належним чином не виконувала умови кредитного договору, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26.01.2011 року, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 116 237,61 швейцарських франків, що еквівалентно 827 797,77 грн. за курсом НБУ на день подачі позову до суду та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором в розмірі 116 237,61 швейцарських франків, що еквівалентно 827 797,77 грн. за курсом НБУ на день подачі позову до суду шляхом передачі квартири АДРЕСА_3 Публічному акціонерному товариству «Універсал Банк» для його подальшої реалізації.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 29.11.2011 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26.01.2011 року скасоване в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та в цій частині прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк».

07.06.2012 року на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва про стягнення заборгованості за кредитним договором було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до примусового виконання.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим М.А. з метою примусового виконання зазначеного виконавчого листа було відкрите виконавче провадження №59523459.

Позивач не надала суду доказів, що вона вживала заходів для можливості добровільного виконання рішення суду, яке у відповідності до положень статті 124 Конституції України підлягає обов`язковому виконанню.

Крім того, під час виконання рішення суду приватний виконавець не встановив наявності у позивача майна на яке можна звернути стягнення для можливості часткового чи повного виконання рішення суду.

Кореспонденція, яка направлялась ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 поверталась без вручення адресату - «за закінченням встановленого строку зберігання».

З матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_1 ознайомилась 25.06.2020 року та в цей же день звернулась із заявою про скасування арешту з рахунку на який зараховуються пенсійні виплати. Будь-які інші дії приватного виконавця позивач не оскаржував.

12.09.2019 року приватний виконавець за наслідками виходу за адресою: квартира АДРЕСА_1 , склав акт в якому зазначив, що боржник згідно вимоги відсутній, двері ніхто не відчинив, зі слів сусідки з квартири №138 , власниця не проживає за адресою біля 6 років, квартира використовується для оренди.

Постановою від 12.09.2019 року було описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач не надала доказів що вона оскаржувала акт чи постанову приватного виконавця про арешт квартири.

На 06.12.2019 року були призначені електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 , однак торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, як вбачається з копії протоколу №450848 проведення електронних торгів.

12.12.2019 року уповноважений представник АТ «Універсал банк» звернувся із заявою до приватного виконавця та повідомив на підставі ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку» про намір АТ «Універсал банк» залишити за собою нереалізоване майно за початковою ціною, визначеною на початок проведення електронних торгів - 941 253,00 грн.

17.12.2019 року приватний виконавець склав Акт про реалізацію предмета іпотеки - передати у власність АТ «Універсал банк» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-3757/11 виданим 07.06.2012 року Шевченківським районним судом м.Києва квартиру АДРЕСА_1 на загальну суму 941 253,00 грн.

24.12.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. видала свідоцтво яким посвідчила що АТ «Універсал Банк» належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , оскільки торги не відбулись і стягувач виявив бажання залишити за собою непродане майно. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №1719.

24.12.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовською М.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50457948 від 24.12.2019 року було зареєстроване право власності АТ «Універсал Банк» на вказану квартиру

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначала, що вона з поважних причин не могла бути присутня при проведенні виконавчих дій, оскільки перебувала в м.Одеса на підтвердження чого надала копію проїзного документу.

Однак суд не може взяти до уваги зазначене позивачем, оскільки вказані обставини не стосуються проведення електронних торгів та могли бути окремою підставою для оскарження дій приватного виконавця.

Верховний Суд у своїх постановах підкреслив, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, який діяв на час проведення оспорюваних електронних торгів (далі - Порядок).

Ураховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

При цьому підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 8).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 61 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 затверджено Порядок реалізації арештованого майна.

Згідно з Порядком (в редакції на час проведення електронних торгів), арештоване майно (далі - майно) - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та цінних паперів), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації;

електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну;

організація електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) - вчинення Організатором заходів із супроводження програмного та технічного забезпечення центральної бази даних системи електронних торгів, збереження та захисту даних, що містяться у ній, обслуговування цієї системи, забезпечення її постійної роботи та доступу користувачів до неї, публікації повідомлень про безоплатне передання нереалізованого конфіскованого майна, забезпечення збереження майна і виконання інших функцій, передбачених цим Порядком;

проведення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) - вчинення Оператором заходів щодо реалізації арештованого майна, які полягають у відображенні процедури проведення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) і виконанні інших функцій, передбачених цим Порядком;

Реалізація майна здійснюється шляхом проведення електронних торгів або торгів за фіксованою ціною.

Реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Начальник відділу державної виконавчої служби після отримання проекту заявки та документів щодо передачі майна на реалізацію у строк до трьох робочих днів перевіряє ці документи на відповідність вимогам законодавства, наявність відомостей про місце зберігання й демонстрації майна та у разі виявлення порушень визначає їх перелік та встановлює строк для усунення порушень, який становить не більше трьох робочих днів, а у разі, якщо відповідно до законодавства реалізація майна неможлива, документи щодо передачі майна на реалізацію повертаються державному виконавцю, який їх подав, із зазначенням визначених законодавством підстав, що унеможливлюють реалізацію майна.

У разі встановлення відповідності заявки на реалізацію арештованого майна та доданих документів вимогам законодавства чи після приведення їх у відповідність до вимог законодавства начальник відділу державної виконавчої служби підписує таку заявку (за допомогою кваліфікованого електронного підпису із застосуванням засобів кваліфікованого електронного підпису, які мають вбудовані апаратно-програмні засоби, що забезпечують захист записаних на них даних від несанкціонованого доступу, від безпосереднього ознайомлення із значенням параметрів особистих ключів та їх копіювання або власноруч у випадку, передбаченому пунктом 4 розділу І цього Порядку) та надсилає її разом із документами, передбаченими абзацами четвертим-восьмим пункту 3 розділу ІІ цього Порядку, Організатору в електронному вигляді через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби для внесення інформації про проведення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) до Системи.

Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства Організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець).

Організатор перевіряє повноту заповнення заявки. У разі невідповідності заявки вимогам, передбаченим пунктом 2 цього розділу, Організатор через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця) повідомляє начальника відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця) про необхідність усунення недоліків протягом трьох робочих днів.

Отже, державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги з реалізації рухомого майна організовує і проводить організатор електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Тобто для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Пункт 2 Розділу VІІ Порядку визначає, що реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку».

В той же час, позивач, при зверненні до суду з позов не зазначала про порушення вимог Закону України «Про іпотеку» при проведенні електронних торгів.

Позивач, обґрунтовуючи порушення власних прав та законних інтересів посилалась на те, що квартира є її єдиним житлом та опис квартири було проведено в її відсутність. При цьому державний виконавець, передавши квартиру на реалізацію без відповідного судового рішення чи виконавчого напису нотаріуса, порушив норми Закону України «Про виконавче провадження», а також Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, в тому числі у формі електронних торгів, проводиться виключно у разі звернення стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса та у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Закону України «Про виконавче провадження» з отриманням вимог цього Закону.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Заходами примусового виконання рішень є, зокрема звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, у межах виконавчого провадження державний виконавець уповноважений здійснювати арешт та опис майна з подальшим зверненням стягнення на таке майно, що відповідно до частини першої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Результат аналізу наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Зі змісту статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» убачається, що необхідною умовою застосування цього закону є, зокрема, те що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Проте, матеріалами справи встановлено, що стороною позивача на підтвердження відсутності іншого житлового нерухомого майна надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка здійснена за параметрами пошуку права власності за прізвищем позивача.

Однак, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно почав діяти з 01.01.2013 року. І тому будь-яке нерухоме майно, яке було придбане до 01.01.2013 року у випадку, якщо інформація не була внесена до Державного реєстру речових прав не відображається в такому реєстрі. Однак це не свідчить про те, що особа не має на праві власності іншого нерухомого майна придатного для проживання.

До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації (надалі - БТІ), із видачою про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі.

В той же час, враховуючи, якщо позивач вважала що її права порушені при описі та арешті квартири, вона могла оскаржити таку постанову державного виконавця. Однак, позивач не оскаржувала дії державного виконавця.

Позивач в позові зазначала, що реєстрація її місця проживання у квартирі свідчить про ту обставину, що вказана квартира є єдиним місцем її проживання.

Однак, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її єдиного місця проживання.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року, справа № 678/301/12, провадження № 14-624цс18, згідно зі ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

При цьому, ОСОБА_1 , будучи стороною виконавчого провадження та знаючи про намір державного виконавця провести електронні торги з метою продажу арештованого майна, не надала державному виконавцю відомості про наявність чи відсутність у останньої у власності іншого житла.

Крім того, суд не може взяти до уваги пояснення позивача щодо оплати за житлово-комунальні послуги як на підтвердження постійного місця проживання позивача в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки вона як власник несе тягар утримання майна та зобов`язана сплачувати витрати за житлово-комунальні послуги.

Отже, виходячи з викладених обставин, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами відсутність у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого житлового майна, що є обов`язковою умовою для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позивача та того, що позивач не має іншого місця для проживання.

Також суд звертаю увагу на ту обставину, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21.04.2021 року на підставі Кодексу України з процедур банкрутства.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсними електронних торгів, оскільки позивач не надала будь-яких доказів порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.77-81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал банк», приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Михайла Андрійовича, Державного підприємства «Сетам», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумовська Марина Анатоліївна про визнання недійсними результатів електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва, визнання протиправними та скасування запису про право власності/ довірчої власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула