Справа № 214/1534/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2022 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді - Власенко М.Д., за участю секретаря судового засідання Машошиної Ю.О., представника позивача адвоката Пантелєєва О.В., третьої особи ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виникла під час виконання заочного рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року, а також зменшити розмір стягуваних з нього цим рішенням аліментів з частини до 1/8 частини його заробітку (доходу). В обгрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач подала виконавчий лист за судовим рішенням від 12 березня 2018 року до виконавчого служби майже через чотири роки, а саме у 2022 року і позивач одразу набув статус боржника зі сплати аліментів. Позивач вважає, що не повинен сплачувати вказану заборгованість зі сплати аліментів, оскільки до січня 2022 року він разом з відповідачкою та їх спільним сином проживали разом на повному утриманні позивача. Шлюбні відносини з відповідачем остаточно припинені у січні 2022 року, відповідач з сином переїхала до іншого чоловіка, після чого позивач отримав постанову Саксаганського відділу ДВС з якої дізнався про стягнення з нього аліментів та наявності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі більше 140000 грн. за період з січня 2018 року по січень 2022 року, хоча у вказаний період позивач, який був працевлаштований на ПрАТ Криворіжхліб та проходив військову службу повністю утримував родину, а відповідач не працювала. Заборгованість позивача зі сплати аліментів виникла не внаслідок його ухилення від сплати аліментів, а внаслідок тривалого неподання відповідачем виконавчого листа на виконання до виконавчої служби. Також, при зверненні до суду із позовом про стягнення аліментів відповідач приховала той факт, що з позивача утримуються аліменти на користь третьої особи по справі на підставі виконавчого листа Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2005 року на утримання першої дитини. Крім того, у позивача на утриманні перебуває непрацездатний батько ОСОБА_5 , який є пенсіонером на інвалідом ІІ групи та потребує матеріальної допомоги.
Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року вказану позовну заяву передано до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю.
Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвокат Пантелєєва Олексія Васильовича про забезпечення позову.
Представник адвокат Пантелєєв О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції на останнє відоме місце реєстрації, а також відповідно до ч.10 ст.187 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, клопотань про відкладення розгляду справи та/або розгляду справи без її участі на адресу суду не надходило. Відзиву надано не було.
Третя особа ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Суд, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком вказаний ОСОБА_2 матір`ю ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 10 листопада 2009 року (а.с.10).
На підставі виконавчого листа № 214/345/18, виданого 23 квітня 2018 року Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позивача ОСОБА_2 стягуються щомісячно аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини його доходу (а.с.14-15).
Крім того, на підставі виконавчого листа Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, виданого 20 грудня 2005 року з позивача ОСОБА_2 стягуються щомісячно аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі частини його доходу (а.с.16-17).
Згідно довідки № 338 військової частини НОМЕР_2 від 10 лютого 2022 року ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 14 серпня 2015 року (а.с.12).
Згідно довідки № 368 військової частини НОМЕР_2 від 14 лютого 2022 року ОСОБА_2 у період з 30.04.2018 року по 31.10.2018 року, з 11.11.2018 року по 26.12.2018 року, з 04.09.2019 року по 26.09.2019 року, з 04.10.2019 року по 06.10.2019 року, з 02.11.2019 року по 17.03.2020 року, з 13.05.2021 року по 14.11.2021 року, з 23.11.2021 року по 27.01.2022 року брав участь у здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення службових (бойових) завдань (а.с.11).
Згідно довідки МСЕК від 28 січня 2021 року, ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи з 01 березня 2021 року по загальному захворюванню та пенсіонером по інвалідності (а.с.18-20).
Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
На підставі ст.8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1-3 статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За змістом ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 343/860/17.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просив звільнити його від заборгованості по аліментам, стягнутим за рішенням суду з на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_4 починаючи з 23 січня 2018 року (дата пред`явлення позову) до 11 січня 2022 року (дата подання виконавчого листа на виконання) посилаючись на тривале неподання відповідачкою виконавчого листа до виконавчої служби, а також перебування відповідача із сином на повному його утриманні.
Відповідно до ч.1 ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Отже, пред`явлення до виконання виконавчого листа про стягнення аліментів ОСОБА_3 через чотири роки після ухвалення рішення та нарахування заборгованості за аліментами за минулий період не суперечить вимогам закону, при цьому позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження добровільного виконання ним судового рішення, сплати аліментів на користь відповідача, або доказів на підтвердження перебування на його утриманні неповнолітньої дитини у цей період.
У зв`язку із наведеним судом не встановлено підстав для застосування положень ч. 2 ст.197 СК України та звільнення позивача повністю або частково від сплати заборгованості за аліментами, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання щодо позовних вимог про зменшення розміру стягуваних аліментів, суд зазначає наступне.
Статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК) встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
На підставі ст.8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимоги про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, оскільки у нього на утриманні перебуває непрацездатний батько інвалід ІІ групи, крім того з нього стягуються аліменти не першу дитину.
Аналіз змісту статей 181, 192 СК України дає підстави для висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши надані позивачем докази, суд не вбачає підстав для зменшення визначених рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року аліментів на утримання сина ОСОБА_2 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) позивача, оскільки такий розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, при цьому належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану і жодних змін його сімейного стану не відбулось, а сама по собі наявність старшої дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Наявність у позивача на утриманні батька інваліда ІІ групи також не може бути підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дитини, оскільки таке перебування на утриманні не доведено належними та допустимими доказами, крім того пенсіонери інваліди мають право на пенсійне забезпечення від держави, а сам позивач отримує дохід від ПрАТ «Криворіжхліб» та грошове забезпечення від в/ч НОМЕР_2 як військовослужбовець.
Суд також вважає, що зменшення розміру аліментів, без доведення погіршення майнового становища позивача, не буде спрямовано на належне забезпечення сина ОСОБА_2 .11.2009 року народження та суперечитиме його інтересам.
Враховуючи, що на утримання обох дітей з позивача стягнуто однаковий розмір аліментів, а саме по частині його заробітку (доходу) на кожну дитину, суд не погоджується з твердженням позивача про те, що зменшення розміру аліментів до 1/8 частини на утримання сина ОСОБА_8 буде розумним і справедливим, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 28 травня 2021 року справа № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21); від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20); від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20).
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Судові втрати віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Третя особа: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення складено та підписано 02 грудня 2022 року.
Суддя: М.Д. Власенко