Справа № 199/7745/22
(2/199/2845/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

07.12.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що йому з 13 липня 2017 року на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , а станом на момент звернення до суду із даним позовом у вказаному домоволодінні залишається зареєстрованим місце проживання відповідача, яка з жовтня 2020 року не проживає на території України і у домоволодінні позивача, своїх речей там не зберігає, і, відповідно, вирішити питання про зняття її з реєстрації місця проживання у житлі позивача в позасудовому порядку не вбачається за можливе. За таких обставин, посилаючись на те, що зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (позбавлення права користування житловим приміщенням), а наявність зареєстрованого місця проживання відповідача у житлі позивача створює останньому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, позивач звернувся до суду із даним позовом, який просив задовольнити з наведених підстав.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу відповідного строку для усунення недоліків його позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання сторони, третя особа повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі, а також про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач правом на подання відзиву не скористалась, жодних заяв/клопотань по суті спору та з процесуальних питань суду не подала.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності сторін в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності з 13 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння та договору купівлі-продажу земельної ділянки належить домоволодіння АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій таке домоволодіння розташоване. Викладені обставини підтверджуються копіями вказаних договорів та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також актуальною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також судом встановлено, що за адресою вищевказаного домоволодіння з 15 грудня 2003 року зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, однак остання з 2017 року і по теперішній час у домоволодінні позивача не проживає, особистих речей там не зберігає, оскільки виїхала за межі території України. При цьому матеріали справи не містять жодних відомостей про створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні у зазначеному домоволодінні. Викладені обставини підтверджуються копією домової книги на домоволодіння для прописки в ньому громадян, а також актами про не проживання відповідача за місцем реєстрації від 05 лютого 2021 року, від 10 січня 2022 року, від 01 листопада 2022 року.

Наявність зареєстрованого місця проживання відповідача у домоволодінні позивача створює останньому перешкоди у повній реалізації належного йому права власника нерухомості, зокрема таких його складових, як користування та розпорядження.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

За змістом ст.ст.391, 401, 402 ЦК України різновидом речового права на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене і щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Нормою ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється в тому числі у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи підтверджено належність позивачу на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, на якій таке домоволодіння розташоване, за адресою якого (домоволодіння) наразі зареєстровано у встановленому законом порядку ще і місце проживання відповідача, яка ще з 2017 року і по теперішній час не мешкає у вказаному домоволодінні, не користується ним як житлом, не зберігає у ньому своїх речей, оскільки виїхала за межі території України, суд приходить до висновку, що відповідач більше трьох років підряд не використовує встановлений на її користь житловий сервітут, фактично відмовившись від нього внаслідок втрати інтересу до нього. В той же час подальша наявність реєстрації місця проживання відповідача за адресою домоволодіння позивача, формальне існування права користування відповідача зазначеним домоволодінням за викладених вище обставин створює позивачу перешкоди у реалізації його права власності на таке домоволодіння, зокрема в частині повноцінного права користування ним, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Наведені висновки щодо підстав для задоволення позову узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 березня 2020 року по справі №182/6536/13-ц, від 14 травня 2020 року по справі №336/1773/17, від 22 грудня 2021 року по справі №947/14605/20.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,4 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 401, 402, 406 ЦК України, ст.ст.9, 150 ЖК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355, Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; громадянку Російської Федерації; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням АДРЕСА_1 .

У порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 992,4 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко