Дата документу 13.06.2022
Справа № 501/2565/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

Головуючого-судді Смирнова В.В.,

при секретарі судового засідання - Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу № 501/2565/20

за позовом ОСОБА_1 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2

третя особа: Державне бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності, місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_3

предмет та підстави позову: про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

та зустрічним позовом

позивача: ОСОБА_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2

до

відповідача: ОСОБА_1 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1

предмет та підстави позову: про поділ спільного майна подружжя,

Учасники справи не з`явилися в судове засідання;

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

03.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позов мотивував тим, що з 31.12.1983 року до 03.10.2019 року перебував у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають двох повнолітніх доньок, в період шлюбу сторонами набуто майно, квартира АДРЕСА_4 , де позивач за первинним позовом ОСОБА_1 є власником ј частки згідно свідоцтва про право власності.

Зазначене майно було набуто в шлюбі. Тому позивач звернувся до суду та просить суд;

Визнатиправо власності на 1/4 частки нерухомого майна двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

Виділити частку майна що є у спільній частковій власності.

Стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 60 00,00 грн. (шістдесят тисяч гривень 00 копійок).

Відповідач за первинним позовом та позивач за об`єднаним позовом ОСОБА_2 від 21.10.2020 року надала до суду позовну заяву, про поділ спільного майна подружжя, яку об`єднали з первинним позовом. Надала відзив на позов, заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила суд відмовити в задоволенні первинних вимог за безпідставністю (а.с. 26-27).

Відповідач за первинним позовом та позивач за об`єднаним позовом ОСОБА_2 надала до суд позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, просила суд;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), 85 110,00 грн., як грошову компенсацію частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, придбаного за час шлюбу автомобіль марки «Skoda Octavia taur» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та присудити вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) усі документально підтверджені судові витрати, понесені по сплаті судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (професійну правничу допомогу адвоката, проведення експертиз, забезпечення доказів).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Відповідач за первинним позовом надала до суду відзив за первинним позовом, заперечувала проти задоволення первинним вимог (а.с. 26-27).

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 11.12.2020 року надала д суду клопотання про відкладення (а.с. 44).

Відповідач за первинним позовом та позивач за об`єднаним позовом ОСОБА_2 14.12.2020 року надала до суду клопотання про відкладення слухання справи (а.с. 47).

Представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду доповнення до позовної заяви (а.с. 52-54).

25.11.2020 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду клопотання про відкладення слухання справи (а.с. 94).

15.12.2020 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду клопотання про відкладення слухання справи (а.с. 99).

18.01.2021 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду заперечення до позовної заяви (а.с. 107-109).

16.03.2021 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду клопотання про залучення доказів (а.с. 133).

07.04.2021 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду клопотання про залучення доказів (а.с. 146).

08.02.2022 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 171).

08.02.2022 року представник відповідача та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_4 надала до суду заяву про відкладення слухання справи (а.с. 172).

12.05.2022 року представник позивача за первинним позовом та відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 177, 189).

10.06.2022 року відповідач за первинним позовом та позивач за об`єднаним позовом ОСОБА_2 надала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 191-193).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 21.09.2020 року відкрито провадження по справі в загальному порядку (а.с. 19).

08.12.2020 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи (а.с. 41).

17.02.2021 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області задоволено заяву про об`єднання позовів № 501/2565/20 та №501/3580/20 в одне провадження № 5101/2565/20 та призначено до розгляду (а.с. 65).

02.11.2020 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області відкрито провадження по справі №501/3580/20 (а.с. 88).

26.11.2020 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області задоволено заяву про витребування доказів (а.с. 91).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що за свідоцтвом про право власності на житло від 03.08.2000 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 належить в рівних долях кв. АДРЕСА_6 (а.с. 7-9).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, № 10-1474 від 17.07.2020 року ОСОБА_1 з 19.03.1986 року по час надання довідки зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 75).

Відповідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03.10.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 13, 73).

Згідно письмової заяви ОСОБА_5 , зазначено, що позивач за первинним позовом ОСОБА_1 за власної ініціативи не проживає за адресою реєстрації з літа 2019 року, йому ніхто не перешкоджає в проживанні за місцем реєстрації (а.с. 28).

Відповідно письмової заяви ОСОБА_6 , зазначено, що позивач за первинним позовом ОСОБА_1 за власної ініціативи не проживає за адресою реєстрації та від 13.08.2020 року заходив забирати особисті речі, йому ніхто не перешкоджає в проживанні за місцем реєстрації (а.с. 29).

Згідно технічного паспорту від 11.01.2021 року на кв. АДРЕСА_4 (а.с. 55-59).

Відповідно роздруківки з інтернету, Skoda Octavsa Tour 2008 на 21.10.2020 року коштувала певні суми (а.с. 79-82).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 - автомобіль Skoda Octavsa Tour 2008, Тип: легковий універсал-В, Номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_3 зареєстровано з 10.04.2018 року на ОСОБА_1 (а.с. 110).

Відповіднолиста № 31/15/5150-20 від 26.01.2021 року, Територіальний сервісний центр № 5150 надав письмове підтвердження про те, що транспортний засіб серії НОМЕР_4 - автомобіль Skoda Octavsa Tour 2008, Тип: легковий універсал-В, Номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_3 зареєстровано з 10.04.2018 року на ОСОБА_1 (а.с. 121).

Згідно висновку 2/21 за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи за заявою ОСОБА_1 щодо поділу кв. АДРЕСА_4 (а.с. 134-142).

Висновком 2/21 від 12.03.2021 року зазначено: «Ідеально кожному з співвласників з частками по ј належить:

По загальній площі 10,925 м2 (43,7х1/4), по житловій площі 6,6 м.2 (26,4х1/4), Ідеально співвласникам з часткою ѕ належить: по загальній площі 32,775 м2 (43,7х3/4), по житловій площі 19,8 м2 (26,4х3/4)» (а.с. 136).

Відповідно письмової заяви свідка ОСОБА_7 зазначено, що позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є його товаришем, йому відома ситуація про те, що сторони з 2015 року не проживав разом з ОСОБА_2 , та відомо про те, що ОСОБА_8 придбав транспортний засіб в 2018 році (а.с. 149-151).

Згідно письмової заяви свідка ОСОБА_9 зазначено, що позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є його товаришем, йому відома ситуація про те, що сторони з 2015 року не проживав разом з ОСОБА_2 , а проживав в будинку тещі, доки його не вигнали звідти, та йому відомо про придбання транспортного засобу в 2018 році (а.с. 152-154).

Відповідно письмової заяви свідка ОСОБА_10 зазначив, що позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є його товаришем, йому відома ситуація про те, що сторони з 2015 року не проживав разом з ОСОБА_2 , та відомо про те, що ОСОБА_8 придбав транспортний засіб в 2018 році, через особисту участь в придбанні автомобіля (а.с. 155-157).

Згідно письмової заяви свідка ОСОБА_11 зазначено, що позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є його товаришем, йому відома ситуація про те, що сторони з 2015 року не проживав разом з ОСОБА_2 , та йому відомо про придбання транспортного засобу в 2018 році, через особисту участь в придбанні автомобіля (а.с. 15158-160).

V. Оцінка Суду.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За змістом ст.ст. 60-71 СК України та згідно роз`яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином суд зробив висновок про часткове задоволення первинного позову. В частині вимоги виділення частки майна що є у спільній частковій власності відмовити, тому що позивачем не конкретизовано, яку саме частку просить позивач за первинним позовом (коридор, спальня, зала, кухня, тощо). В частині стягнення моральної шкоди відмовити. Позивачем за первинним позовом не надано належних доказів за зазначеною вимогою.

За зустрічним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 ЦК України визначає як один зі способів захисту судом цивільного права та інтересу - визнання права.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено у ст. 57 СК України.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до ваги те, що відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на автомобіль, допускається лише за його згодою.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого воно зареєстровано, суду не надано. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача в цій частині до суду не надходило.

Сторонами не спростована презумпція спільності майна подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Проте, позивач вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя не ставить, та на час розгляду справи даний автомобіль відчужений відповідачем на користь третій особі після розірвання шлюбу з позивачем.

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

У разі задоволення позову про визнання правочину недійсним, сторони повертаються у первісний стан, застосовується реституція.

Відповідно після визнання такого договору купівлі-продажу недійсним, можна буде претендувати на визнання права власності на частину ТЗ в рахунок поділу майна подружжя.

Разом з тим, вимоги про визнання недійсним договору відчуження відповідачем автомобіля стороною позивача не ставиться.

Ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч. 2 та 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Проте, належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів про ринкову вартість автомобіля стороною позивача не надано, клопотань про проведення експертної оцінки майна не заявлено.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.10.20128 року у справі № 127/7029/15-ц, де колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні в рамках розгляду цивільної справи №755/2700/19.

За таких обставин суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за зустрічним позовом, з вищенаведених підстав.

З цих підстав, керуючись статтями 4, 5, 7, 10-13, 18, 76-81, 89, 92, 128, 131, 133, 141, 223, 247, ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, Суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнатиправо власності на 1/4 частки нерухомого майна двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

В частині позовних вимог про:

Виділення частки майна що є у спільній частковій власності.

Стягнення з ОСОБА_2 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 60 00,00 грн. (шістдесят тисяч гривень 00 копійок).

Стягнення з Відповідача на користь Позивача судові витрати - відмовити.

У задоволенні об`єднаного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про:

Стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), 85 110,00 грн., як грошову компенсацію частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, придбаного за час шлюбу автомобіль марки «Skoda Octavia taur» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та присудити вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) .

Стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) усі документально підтверджені судові витрати, понесені по сплаті судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (професійну правничу допомогу адвоката, проведення експертиз, забезпечення доказів) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області В.В. Смирнов.