Справа № 199/4302/21
(2/199/222/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

08.11.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю представника позивача Крохмаль С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, в обґрунтування якого послалась на те, що 05 червня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача та спадкодавцем, було укладено договір купівлі-продажу будинку, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . 12 травня 1998 року ОСОБА_2 отримала державний акт серія ДП №006645 на право власності на земельну ділянку, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, оригінал такого акту було передано ОСОБА_3 , однак у договорі купівлі-продажу не зазначено, що його предметом також є купівля-продаж земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, окремої угоди щодо земельної ділянки також не укладалось. ІНФОРМАЦІЯ_1 Савчук ОСОБА_4 померла, а 20 жовтня 2018 року Четвертою ДДНК позивачу видано свідоцтво про право власності на вищевказане домоволодіння, але в частині оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташоване означене домоволодіння, відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку ім`я спадкодавця. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідно до законодавства, чинного на даний час та на момент придбання матір`ю позивача домоволодіння, а також згідно усталеної судової практики діє принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, а отже матір позивача одночасно із придбанням будинку придбала у приватну власність також і належну продавцю (відповідачу) земельну ділянку, на який розташований вказаний будинок, а позивач успадкувала від матері такі права власності, однак оформити своє право власності лише на земельну ділянку наразі не має можливості в позасудовому порядку, позивач просила суд встановити факт переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, від відповідача до матері позивача, а також визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення недоліків її позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2021 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєву Н.С., витребувано у Четвертої ДДНК належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті матері позивача, витребувано у приватного нотаріуса ДМНО Чернишова С.О. інформацію щодо анкетних даних відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року витребувано з Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпрі ВДРАЦС ПСМУМЮ (м. Дніпро) належним чином завірену копію актового запису про смерть відповідача, а також витребувано з Четвертої ДДНК копію спадкової справи, якщо така відкривалась після смерті відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості відповідача залучено Дніпровську міську раду, а провадження у цивільній справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 закрито.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначеного до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Натомість від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. В ході розгляду справи представником відповідача до суду надіслано відзив, в якому представник відповідача послалась на правомірність відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право власності на спадщину спірну земельну ділянку, разом з тим відзначила дію принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, а тому просила ухвалити рішення суду у відповідності до вимог законодавства.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників її розгляду.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставин та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 05 червня 1998 року між ОСОБА_2 , 1925 року народження, як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О. за реєстровим №4765. За умовами вказаного договору ОСОБА_2 продала належне їй на праві власності, а ОСОБА_3 придбала домоволодіння АДРЕСА_1 . При цьому, предметом продажу за вказаним договором не була спірна земельна ділянка, вказується лише про розташування придбаного домоволодіння на певній земельній ділянці. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору, копією інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, листом приватного нотаріуса ДМНО Чернишова С.О. щодо анкетних даних продавця.

Також судом встановлено, що 12 травня 1998 року, тобто до моменту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19 березня 1998 року №496 видано Державний акт на право приватної власності на землю Серія ДП Д* N8003, на підставі якого у приватну власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,1245 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого підсобного господарства. Викладені обставини підтверджуються копією означеного Державного акту, копією листа відділу у м. Дніпро ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа після смерті якої не відкривалась, що підтверджується копією відповідного запису про смерть №570 від 24 грудня 1999 року, а також інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача по справі, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне померлій спадкове майно, а 03 січня 2018 року позивач, як єдиний спадкоємець, подала до Четвертої ДДНК заяву про прийняття спадщини після своє матері. Викладені підтверджується копіями паспорту та свідоцтв про народженні і про одруження позивача, копією свідоцтв про смерть батьків позивача, а також іншими матеріалами спадкової справи.

20 жовтня 2018 року позивач подала до Четвертої ДДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після своєї матері ОСОБА_3 , у відповідь на яку державним нотаріусом зазначеної державної нотаріальної контори 20 жовтня 2018 року за реєстровим №2-1066 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Однак постановою державного нотаріуса від 20 жовтня 2018 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку, на якій розташоване означене домоволодіння. Постанова мотивована тим, що спадкоємцем не подано правовстановлюючих документів на земельну ділянку, які б посвідчували реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за померлою спадкодавицею. Викладені обставини підтверджуються копією заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про власність», ЦК України (в редакціях 1963 та 2003 років) та ЗК України (в редакціях 1990 та 2001 років) зі змінами станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

За змістом ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Однією із форм власності в Україні є приватна, а суб`єктами такого права в тому числі громадяни України. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право приватної власності набувається в тому числі внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Об`єктами права приватної власності є, окрім іншого, жилі будинки, земельні ділянки. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі купівлі-продажу та мають право їх відчужувати. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно ст.ст.4, 41 ЦК України (в редакції 1963 року) цивільні права та обов`язки виникають з підставі, передбачених законодавством, з угод (договорів), передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.224, 225, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна належить власникові. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

За змістом ст.ст.3, 6, 17, 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі їх купівлі-продажу. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки, відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Нормою ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог ст.23 цього Кодексу.

Нормою ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічну норму містить ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ст.381 ЦК України (редакції 2003 року) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.125 ЗК України (в редакції 2001 року) визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ст.ст.1216-1218, 1222 ЦК України (редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Нормою ст.1268 ЦК України (редакції 2003 року) передбачено право спадкоємця за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України (редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ст.1225 ЦК України (редакції 2003 року) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України (редакції 2003 року), ст.ст.78, 79 ЗК України (в редакції 2001 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.321 ЦК України (редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України (редакції 2003 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України в якості одного із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Аналогічні положення містить норма ст.152 ЗК України (в редакції 2001 року).

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, однак частково. Свою правову позицію суд мотивує наступним.

На час на буття позивачем права на спадщину, перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381, 1225 ЦК України (редакції 2003 року) та ст.ст.120, 125 ЗК України (в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України (в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

За змістом норм ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17.

Приймаючи до уваги, що чинна на момент придбання матір`ю позивача житлового будинку (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 норма ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) та ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу між матір`ю позивача ОСОБА_3 та продавцем означеного домоволодіння і власника спірної земельної ділянки ОСОБА_2 внаслідок придбання першою у другої на підставі договору купівлі-продажу будинку від 05 червня 1998 року згаданого вище домоволодіння. Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до матері позивача на підставі договору купівлі-продажу будинку перейшло і належне продавцю право власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке домоволодіння, в межах та на умовах, на яких ця спірна земельна ділянка належала продавцю домоволодіння. Останнє, в свою чергу, дає суду підстави для висновку, що право власності на спірну земельну ділянку набула і позивач в порядку спадкування за законом придбаного її матір`ю домоволодіння. За таких обставин позовні вимоги в частині вимог про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування законом є обґрунтованими, доведеним, а отже підлягають задоволенню.

Разом з тим, та обставина, що за матір`ю позивача на момент її смерті не було здійснено державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку, не є підставою для хибності наведених висновків суду, оскільки відповідно до норми ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. В той же час, судом встановлено набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі прямих норм законодавства, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин, так і законодавства, чинного на теперішній час. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №363/4852/17.

Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту переходу права власності на спірну земельну ділянку від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , суд виходив з того, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року по справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року по справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року по справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року по справі №145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року по справі №469/1044/17, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року по справі №910/2861/18, від 15 червня 2021 року по справі №922/2416/17, від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 і №200/606/18, від 29 червня 2021 року по справі №916/964/19, від 31 серпня 2021 року по справі №903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року по справі №766/20797/18, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, від 14 рудня 2021 року по справі №643/21744/19, від 11 січня 2022 року по справі №904/1448/20, від 25 січня 2022 року по справі №143/591/20, від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18, від 09 лютого 2022 року по справі №910/6939/20, від 13 липня 2022 року по справі №363/1834/17, від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19, від 20 липня 2022 року по справі №923/196/20, від 03 серпня 2022 року по справі №910/9627/20, від 22 вересня 2022 року по справі №462/5368/16-ц.

Таким чином, обраний позивачем та викладений у вищевказаній позовній вимозі про встановлення факту переходу права власності на спірну земельну ділянку спосіб захисту беззаперечно є неналежним та неефективним, оскільки сам по собі не зумовлює захист прав позивача, натомість є обов`язковим для доведення і встановлення юридичним фактом, який необхідний для вирішення питання про набуття позивачем права власності в порядку спадкування за законом, а висновки суду щодо дійсності такого факту мають знайти своєї відображення у мотивувальній частині рішення суду та його висновках, на підставі яких суд вирішує питання про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про визнання права власності. Саме останнє і здійснено судом та викладено за текстом цього рішення вище через два абзаци. Відтак, позовна вимога про встановлення факту переходу права власності на спірну земельну ділянку задоволенню не підлягає, як неефективний та неналежний спосіб захисту.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що ситуація з неможливості оформлення позивачем в позасудовому порядку виникне не з вини відповідача по справі, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України приходить до висновку, що понесені позивачем по справі судові витрати відшкодуванню їй не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.4, 41, 86, 224, 225, 227 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.3, 6, 17, 22, 23, 30 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 377, 381, 392, 1216-1218, 1222, 1225, 1268, 1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.ст.78, 79, 120, 125, 152, 153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1245 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (Державний акт на право приватної власності на землю Серія ДП Д* N8003 від 12 травня 1998 року), в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 18 листопада 2022 року.

Суддя А.М. Авраменко