Справа № 461/5141/20 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/3809/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року у складі судді Романюка В.Ф. у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору,-

встановив:

У липні 2020 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування поданого позову покликався на те, що 19.12.2018 між ПАТ «Ідея Банк», котре згодом змінило найменування на АТ «Ідея Банк», та відповідачем укладено кредитний договір №P51.13032.004679540.

Згідно із умовами кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 19 973грн. зі сплатою 19,5% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно Кредитним договором, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами.

Проте, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані інші платежі за кредитним договором. Останній платіж відповідачем здійснено 19.08.2019.

Сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 26.05.2020 складає 26 527,97 грн. Вказана заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 26.05.2020.

Відтак, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, на адресу відповідача банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань від 07 квітня 2020 року. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги Банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 26 527,97 грн., а також 2102 грн. судового збору та витрати на правничу допомогу.

18 серпня 2020 року на адресу суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просив скасувати п.1.10 Кредитного договору №P51.13032.004679540 від 19.12.2018, так як вважає положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно із ч.1, 2 та 5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Також, згідно ч.1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» надання інформації щодо кредиту має бути безоплатна.

Ухвалою суду від 28.08.2020 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року первісний позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 26527,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» витрати на правничу допомогу у розмірі 2100,00 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору - відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , з таким рішенням не погоджується, вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що має статус військовослужбовця, учасника бойових дій, ветерана АТО, про що був обізнаний позивач за первісним позовом АТ «Ідея Банк».

При цьому, відповідно до п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом, не нараховуються.

Звертає увагу на практику Верховного Суду з даного питання, зокрема у постанові від 11.12.2019 по справі № 199/2418/15 касаційним судом не були взяті до уваги обґрунтування апеляційного суду про те, що від сплати нарахованих штрафів, пені та відсотків за користування кредитом звільняються лише мобілізовані позичальники.

Крім цього, у заявах по суті справи зазначав, що оспорюваним пунктом 1.10. Кредитного договору № Р51.13032.004679540 від 19.12.2018, укладеним між ним та ПАТ «Ідея Банк» та пунктами 6 і 6.1. цього договору в частині щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених у Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, йому фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною 1 статті 11 ЗУ «Про споживче кредитування».

Також, кредитний договір містить пункт 1.12, за яким позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника, як страхувальника та застрахованої особи, договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку переказати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься в заяві на страхування, яка додається до даного договору.

В порушення зазначеного пункту договору жодної заяви на страхування йому не надали, немає такої і в доказах, наданих суду банком разом із позовною заявою.

Також, звертав увагу суду першої інстанції на те, що сума фактичного отриманого кредиту складає не 19 973,00 грн, а 16 671,95 грн, яку фактично отримав від працівника банку.

Суд першої інстанції помилково погодився з твердженнями банку щодо сплати страхового платежу в розмірі 3301,05 грн, адже даний платіж сплачено в рахунок погашення кредитних коштів, що відображено у виписці по його рахунку, оскільки сума 3301,95 грн стоїть в графі «Дебет», тобто віднесена до доходу банку.

Оскільки сума виданих йому кредитних коштів складає 16 671,95 грн., відтак заборгованість має обраховуватися з виданої суми, а не з суми 19 973,00 грн.

Також, звертає увагу на порушення норм процесуального права, які на його думку, допустив суд першої інстанції, в частині не повідомлення його про відкриття провадження у справі, а також прийняття судом заяв по суті справи, наданих позивачем за первісним позовом, із порушенням процесуальних строків.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову АТ «Ідея Банк» в частині сплати основного боргу в сумі 12 047,00 грн, простроченого боргу в сумі 5601,59 грн, прострочених процентів в сумі 2575,76 грн, строкових процентів в сумі 65,45 грн, нарахованих плат за обслуговування кредиту в сумі 418,35 грн, прострочених плат за обслуговування кредиту в сумі 5117,59 грн, пені в сумі 702,23 грн. відмовити.

У задоволенні позовних вимог первісного позивача про стягнення судового збору та інших витрат, пов`язаних із розглядом справи з відповідача відмовити.

Зобов`язати АТ «Ідея Банк» зарахувати сплачені ОСОБА_1 в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, платежі у рахунок погашення тіла кредиту за кредитним договором.

Визнати недійсним п. 1.10 кредитного договору № Р51.13032.004679540 від 19.12.2018, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» повністю.

Визнати недійсними пункти 6 та 6.1. кредитного договору № Р51.13032.004679540 від 19.12.2018, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» в частині щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Зарахувати АТ «Ідея Банк» сплачену ОСОБА_1 плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором та не нараховувати вказані платежі в майбутньому.

Учасники справи позивач АТ «Ідея Банк» та відповідач ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на їх офіційні електронні адреси, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам не відповідає.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копіями меморіальних ордерів, однак відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію, інші платежі за кредитним договором.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 суд врахував, що доводи зустрічного позову про недійсність умов кредитного договору, з підстав заявлених в зустрічний позовній заяві, не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Судом встановлено, що 09.12.2018 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №P51.13032.004679540, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 19 973 грн., зі сплатою 19,5 % річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Згідно із п.1.1. Кредитного договору, Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 19973,0 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

Позичальник зобов`язаний повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п.4.2.3 кредитного договору (п.3.1.3 кредитного договору).

Пунктом 4.2.3 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання у випадках, якщо, зокрема позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш ніж на один календарний місяць.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копією меморіального ордеру № 3712794 від 19.12.2018 про видачу кредиту отримувачу ОСОБА_1 в сумі 19 973,00 грн., з яких відповідно до меморіального ордеру № 3712800 від 19.12.2018 видано ОСОБА_1 16 671,95 грн., а згідно із меморіальним ордером № 3712796 від 19.12.2018 решта 3301,05 грн. перераховано СК «Уніка життя» як страховий платіж (т. 1 а.с. 17,18).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість за договором №P51.13032.004679540 від 19.12.2018 року, яка згідно довідки - розрахунку заборгованості станом на 26.05.2020 року становить 26527,97 грн. та складається із наступного: основний борг 12047 грн., прострочений борг 5601,59 грн., прострочені проценти 2575,76 грн., строкові проценти 65,45 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 418,35 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту 5117,59 грн. та пеня за несвоєчасне погашення платежів 702,23 грн.

07 квітня 2020 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями списків про згрупування поштових відправлень. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до ОСОБА_1 будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Згідно штемпеля на описі вкладення в цінний лист, дана вимога скерована відповідачу 15.04.2020.

Однак, ОСОБА_1 належним чином не відреагував на вимогу та зобов`язання за вищезгаданим договором кредиту не виконав.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи виписки з особового рахунку по кредитному договору, останній платіж ОСОБА_1 був здійснений 19.08.2019 року.

Згідно із п. 1.1. кредитного договору, сума кредиту 19 973,00 грн. включала в себе витрати на страховий платіж.

Крім цього, згідно із п. 1.12 кредитного договору, позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку переказати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодо набувачем за яким виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься в заяві на страхування, яка додається до даного договору.

Таким чином, страховий платіж в сумі 3301,05 грн., перерахований банком на рахунок СК «УНІКА ЖИТТЯ» згідно із меморіальним ордером № 3712796 від 19.12.2018, виконаний за розпорядженням клієнта та за рахунок кредитних коштів, відповідає цільовому використанню кредитних коштів, що спростовує відповідні доводи апелянта ОСОБА_1 .

Крім заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, до вимог банку було включено також плату за обслуговування кредиту.

Послуги, які визначені банком платними та надаються банком для обслуговування кредитом визначені у пункті 1.10 Кредитного договору № Р51.13032.004679540 від 19.12.2018.

У пункті п. 1.10 Кредитного договору №Р51.13032.004679540 від 19.12.2018 р. зазначено, що за обслуговування кредитом банку, що включає в себе:

-надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

-надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;

-опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором ( надалі - «графік щомісячних платежів»)

Розмір цієї плати визначений у пункті 6 кредитного договору, яким передбачений графік платежів за кредитом.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року нарав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Пунктом п. 1.10. Кредитного договору №Р51.13032.004679540 від 19.12.2018 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та є змінним протягом дії кредтного договору:перший платіж 757,90, останній платіж 178,68 грн.

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

При цьому одночасно пунктами 3.2.1 та 3.2.4 кредитного договору визначено, що позичальник має право одержувати через Банк інформацію про заборгованість за цим Договром та позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Зміст пункту 3.2.4 кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.4 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом (розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, тощо), але в пункті 3.2.4 кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.4 кредитного договору - з оплатою наданих послуг.

Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить як змісту пункту 3.2.4 кредитного договору, так і вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пунктів 1.1, 1.10 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 388/1299/17 (провадження № 61-8199св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пунктів 1.10 та 6 кредитного договору№P51.13032.004679540 від 19 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 388/1299/17 (провадження № 61-8199св21) колегія суддів вважає, що, оскаржуване судове рішення в частині відмови у визнанні недійсними окремих положень кредитного договору необхідно скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, з наведених вище підстав.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними положень пунктів 1.10 та 6 кредитного договору №P51.13032.004679540 від 19 грудня 2018 року, не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту.

Оскільки пункти 1.1, 1.10 та 6 договору №Р51.13032.004679540 від 19.12.2018 (плата за обслуговування кредитної заборгованості) є нікчемними в силу вимог Закону, відповідно відсутні підстави для стягнення заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Поряд з тим, із долученої до матеріалів справи виписки Банку за період з 01.01.2000 по 26.05.2020 р. вбачається, що ОСОБА_1 погашаючи кредит, в тому числі вносив кошти на погашення плати за обслуговування по Кредитному договору № Р51.13032.004679540 від 19.12.2018. Загалом ОСОБА_1 сплачено 5050 грн. 31 коп. на погашення плати за обслуговування кредитного договору.

З навденого слідує, що частина сплачених коштів за Договором кредиту зараховувалась Банком на погашення плати за обслуговування кредиту, в той час як така плата не підлягала сплаті, оскільки пункти Кредитного договору в цій частині є нікчемними.

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що суму коштів в розмірі 5050,31 грн. яка перебувала на транзитному рахунку Банку з якого здійснюється розподіл коштів, необхідно було спрямувати на погашення тіла кредиту.

За встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що сума коштів в розмірі 5050,31 грн. зарахованих банком на погашення плати за обслуговування кредиту мала бути зарахована в рахунок погашення тіла кредиту у порядку визначеному ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» та п. 2.1, 2.2, 2,4 Кредитного договору.

Щодо стягнення такої складової заборгованост як пеня, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтями 549, 550, 551 ЦК України встановлено, що пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є гршова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Ч.2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» регламентовано, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Як убачається з матеріалів справи, Банк, звертаючись з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього суми боргу в розмірі 26 527,97 грн, з яких 702,23 грн - пеня за несвоєчасне погашення платежів, до позовної заяви не надав детального розрахунку зазначених сум пені. Тому перевірити правильність не надається за можливе, у зв`язку з відсутні підстави для стягнення пені, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги.

Що стосується доводів апелянта про те, що він має статус військовослужбовця, учасника бойових дій, ветерана АТО, про що був обізнаний позивач за первісним позовом АТ «Ідея Банк», а відтак на час до закінчення особливого періоду, йому не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом, колегія суддів враховує наступне.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України» на території Луганської та Донецької областей розпочато антитерористичну операцію.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 такого змісту: «військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Згідно із Законом України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває на час розгляду справи. А з 24 лютого 2022 року, Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан.

До відзиву на позовну заяву відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 долучив власноручно завірену копію довідки за підписом начальника військово-облікового підрозділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області № 91 від 06.07.2020 про те, що офіцер у запасі СБ України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на військовому обліку у Головному управлінні СБ України у м. Києві та Київській області з 31 січня 2020 року, а також копію посвідчення № НОМЕР_2 від 19.06.2015, у якому зазначено, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (т. 1 а.с. 117, 118).

Крім цього, до матеріалів справи долучена копія військового квитка № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , у якому на сторінці 7 є запис про те, що він є учасником бойових дій, брав участь в АТО з 24.12.2014 по 22.01.2015, а також з 21.03.2015 по 19.04.2015 (т. 1 а.с. 172-188).

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 на час укладення 19.12.2018 кредитного договору №P51.13032.004679540 був військовослужбовцем, звільнений із служби відповідно п.п. а п. 61 ч. 5 ст. 26 в запас СБ України 31.01.2020, відтак на нього поширюються пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому безпідставно нараховані проценти за користування кредитом та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Згідно виписки Банку за період з 01.01.2000 по 26.05.2020 ОСОБА_1 погашаючи кредит, в тому числі вносив кошти на погашення процентів (строкових, прострочених) по Кредитному договору № Р51.13032.004679540 від 19.12.2018. Загалом ОСОБА_1 сплачено 2443 грн. 53 коп. на погашення процентів.

Зважаючи на вищевикладене, дійшовши висновку про нікчемність окремих положень Кредитного договору, за якими встановлено плату за обслуговування кредиту, а також відсутність підстав для нарахування відсотків (строкових та прострочених) та пені, колегія суддів доходить висновку, що заборгованість відповідача перед АТ «Ідея Банк», станом на 26 травня 2020 року становить 10 154 грн. 75 коп.

Враховуючи вимоги п. 2.1 Кредитного договору щодо черговості погашення заборгованості, кошти в розмірі 2443 грн. 53 коп. спрямовані на погашення процентів та 5050 грн. 31 коп. спрямованих на плату за обслуговування кредиту необхідно зарахувати на погашення заборгованості за тілом кредиту, який станом на 26.05.2020 становить 17648 грн. 59 коп., а у стягненні процентів станом на 26.05.2020 в сумі 2575,76 грн. (прострочені проценти) та 65,45 грн. (строкові проценти) відмовити.

Суд першої інстанції стягуючи 26 527 грн. 97 коп. заборгованості за Кредитним договором не пересвідчився у правильності розрахунку, а відтак дійшов неправильного неправильного висновку про стягнення зазначеної суми.

З врахуванням наведеного, судове рішення в частині задоволення первісних вимог Банку та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсними окремих положень Кредитного договору необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову АТ «Ідея Банк» та відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав викладених вище.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок здійснення судом розподілу судових витрат між сторонами.

Зокрема, положеннями статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви АТ «Ідея Банк» сплатив 2102 грн., за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 3153 грн.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, за розгляд справи у суді першої інстанції підлягало до стягнення ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 804 грн.63 коп. судового збору, а за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 1206,95 грн, в той час як ОСОБА_1 сплатив 3153 грн.

За наведених обставин з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1946 грн. 05 коп.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Виходячи з вищенаведеного, з урахування часткового задоволення апеляційної скарги та позову, з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1141 грн. 42 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження вимог про стягнення витрат, понесених позивачем до позовної заяви долучено договір про надання правової допомоги №ЮО-01.01.2019, додаткові угоди №1 до Договору від 13.06.2019, №2 від 24.12.2019, Акт приймання-передачі наданих послуг згідно Договору від 01.06.2020, витяг з Додатку до Акту приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2020, згідно якого Адвокатським обєднанням «АСТРІМ» були надані послуги на суму 2100 грн.

Враховуючи результат розгляду даної справи, до стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» підлягає 800 грн. витрат на правничу допомогу, що є пропорційно до задоволених вимог АТ «Ідея Банк».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №P51.13032.004679540 від 19 грудня 2018 року в розмірі 10 154 (десять тисяч сто п`ятдесят чотири) гривень 75 копійок

В решті вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1141 (одна тисяча сто сорок одна) гривень 42 копійок

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» витрат на правничу допомогу в розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк