Справа № 442/5872/21 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/2217/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м.Львів

Справа № 442/5872/21

Провадження № 22ц/811/2217/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі 9 серпня 2022 року у складі судді Гарасимків Л.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з участю третьої особи: ОСОБА_8 , про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

2 серпня 2021 року ОСОБА_3 звернулася у суд з цим позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_9 , котрий успадкував його після смерті своєї матері ОСОБА_10 . Вказує, що за життя ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_4 було приватизовано дві земельні ділянки площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку (державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2005 року реєстраційний № 6, кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м для ведення садівництва (державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2005 року реєстраційний № 7, кадастровий № :01:010:0150) на АДРЕСА_2 . Згідно договорів купівлі - продажу земельної ділянки від 26 серпня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_10 продали вказані земельні ділянки по АДРЕСА_2 , площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку (кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м для ведення садівництва, (кадастровий № :01:010:0150) ОСОБА_6 ОСОБА_6 на підставі зазначених вище договорів виготовив Державні акти на право власності на земельні ділянки Ссерії ЯА № 738334 та ЯА № 738335 від 9 вересня 2005 року. Вважає, що відповідні договори купівлі- продажу від 26 серпня 2005 року так само як і державні акти, видані на підставі зазначених договорів, є недійсними, оскільки відчуження відповідних земельних ділянок було здійснено ОСОБА_5 , яка начебто діяла в інтересах ОСОБА_10 . Однак рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 23 вересня 2010 року у справі № 2-15/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2011 року, було визнано недійсним договір представництва за довіреністю, виданою ОСОБА_10 , яка посвідчена 27 травня 2005 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. В ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_10 перебувала в стані, у якому не могла усвідомлювати значення своїх дій і за вказаних обставин судом було визнано недійсним, якдоговір купівлі-продажу житлового будинку так і довіреність, що була видана ОСОБА_5 . Крім того зазначає, що ОСОБА_4 набув право власності на земельні ділянки: ділянки по АДРЕСА_2 , площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку (кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва, (кадастровий № :01:010:0150) як співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1 . Разом з тим в подальшому договір на підставі якого ОСОБА_4 набув частку у праві власності на житловий будинок був визнаний недійсним. Більше того ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужили земельну ділянку без житлового будинку, оскільки житловий будинок до дня смерті перебував у власності ОСОБА_10 , котра його не відчужувала. Надалі згідно договорів купівлі- продажу земельної ділянки від 8 листопада 2005 року ОСОБА_6 продав земельні ділянки по АДРЕСА_2 площею 649 кв.м. для обслуговування житлового будинку та площею 658 кв.м. для ведення садівництва ОСОБА_11 . При цьому ОСОБА_6 відчужив частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 649 кв.м для обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0140 котра належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 9 вересня 2005 року. На земельну ділянку площею 649 кв.м. в АДРЕСА_1 було видано Державний акт про право власності на землю на ім`я ОСОБА_11 та присвоєно їй кадастровий номер :01:010:0156. А на земельну ділянку площею 0,0351 га технічний звіт про виконані роботи по видачі Державного акту на право приватної власності на землю у місцевому фонді документації відсутні, таким чином остання залишилась у власності ОСОБА_6 . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав власником земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:0156 (для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва) та :01:010:0150 (для садівництва) є ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1979, виданий 23 вересня 2008 року, видавник: ОСОБА_12 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу та договору купівлі-продажу, серія та номер: 1977, виданий 23 вересня 2008 року, видавник: ОСОБА_12 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу. Вважає, що земельні ділянки вибули із власності первісного набувача земельних ділянок ОСОБА_10 поза межами її волі на підставі недійсних правочинів, а надалі на підставі договорів купівлі-продажу перейшли у власність ОСОБА_7 . Тому просить визнати недійсними договори та витребувати майно з чужого незаконного володіння та стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального права, фактичним обставинам справи. Вважає помилковим висновок суду, що з позовом про витребування майна має право звернутися лише власник такого майна, а позивач ОСОБА_3 такою не є. Зазначає, що оскільки ОСОБА_10 була власником спірних земельних ділянок, а тому була наділена правом на витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння і таке право перейшло до її спадкоємця ОСОБА_3 . Також звертає увагу суду на те, що позивач фактично, будучи власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , не володіє земельною ділянкою на якій цей будинок розташований. Внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0140 площею 1000 кв.м, на якій розміщений житловий будинок, утворилося 2 земельні ділянки. Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції помилково надавав оцінку пропуску позовної давності. Зазначає, що що ні ОСОБА_10 ні ОСОБА_9 не могли довідатися про порушення їх прав, так як ОСОБА_10 ще до моменту укладення оскаржуваних договорів перебувала у стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій. Також вказує, що судом не було враховано клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_9 , який успадкував житловий будинок після смерті ОСОБА_10 , відповідно до Витягу з Державного реєстру речового права на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 5 лютого 2021 року.

За життя ОСОБА_10 спільно з іншим співвласником житлового будинку ОСОБА_4 було приватизовано дві земельні ділянки площею 1000 кв.м (для обслуговування житлового будинку), про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2005 року, реєстраційний № 6, кадастровий № :01:010:0140; та площею 658 кв.м (для ведення садівництва), про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2005 року, реєстраційний № 7, кадастровий № :01:010:0150 на АДРЕСА_2 .

З договору купівлі - продажу земельної ділянки від 26 серпня 2005 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_10 продали вказані земельні ділянки ОСОБА_6 , який на підставі цих договорів купівлі-продажу виготовив державні акти на право власності на земельні ділянки Серії ЯА № 738334 та ЯА № 738335 від 9 вересня 2005 року.

Від імені ОСОБА_10 відчуження земельних ділянок здійснено ОСОБА_5 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 23 вересня 2010 року у справі № 2-15/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2011 року, визнано недійсним договір представництва за довіреністю виданою ОСОБА_10 , яка посвідчена приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. 27 травня 2005 року. Встановлено, що ОСОБА_10 перебувала в стані, у якому не могла усвідомлювати значення своїх дій. На підставі цього визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку і довіреність, що була видана ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 1000 кв.м (кадастровий № :01:010:0140) для обслуговування житлового будинку та площею 658 кв.м (кадастровий № :01:010:0150) для ведення садівництва, як співвласник житлового будинку за вказаною адресою. Однак, договір на підставі якого ОСОБА_4 набув частку у праві власності на житловий будинок був визнаний недійсним.

Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 8 листопада 2005 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_11 земельні ділянки на АДРЕСА_2 площею 649 кв.м - для обслуговування житлового будинку та площею 658 кв.м - для ведення садівництва.

ОСОБА_6 відчужив частину земельної ділянки на АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку, площею 649 кв.м для обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0140, яка належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 9 вересня 2005 року.

На земельну ділянку площею 649 кв.м ОСОБА_11 видано державний акт про право власності та присвоєно ділянці кадастровий номер :01:010:0156, а на земельну ділянку площею 0,0351 га технічний звіт про виконані роботи по видачі Державного акту на право приватної власності на землю у місцевому фонді документації відсутні, таким чином ця ділянка залишилась у власності ОСОБА_6 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав власником земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:0156 (для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва) та :01:010:0150 (для садівництва) є ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, Серія та номер: 1979, від 23 вересня 2008 року, та договору купівлі-продажу, Серія та номер: 1977, від 23 вересня 2008 року, видавник: ОСОБА_12 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у цій статті.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власної інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, передбачено, що згідно із ст. 387 ЦК України та ч.3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно із ст. 388 ЦК України, з позовом про витребування майна має право звернутись лише власник такого майна, однак позивач ОСОБА_3 такою не є.

Позивачем долучено документи на спадкування та право власності лише на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на іншій земельній ділянці, що не знаходиться у власності ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка не є предметом позову, тому посилання ОСОБА_3 на принцип цілісності об`єкта нерухомості з земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, не мають жодного відношення до судового спору.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що пунктом 3 рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20 травня 1993 року № 152 закріплено за будинковолодінням АДРЕСА_1 земельну ділянку згідно норм, передбачених ЗК України.

Ухвалою Дрогобицької міської ради від 15 жовтня 1996 року № 284 встановлено площу земельної ділянки за будинковолодінням ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 розміром 1000 кв.м.

Зазначені рішення та ухвала не містить жодних даних, які вказують на право власності ОСОБА_10 на спірні земельні ділянки та не є правовстановлюючими документами. Вказаними документи не визначено і меж даних земель чи розміщення поворотних точок, що унеможливлює стверджувати про те, що дані землі є саме тими ділянками, що тепер належать ОСОБА_7 .

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

До моменту надання довіреності в травні 2005 році за ОСОБА_10 не було зареєстровано жодного права власності на земельні ділянки, тобто відповідно до ст.125 ЗК України вона не була власником жодної земельної ділянки, оскільки спірні земельні ділянки були приватизовані та зареєстровані лише в липні 2005 року.

На момент смерті ОСОБА_10 ,не належало жодних земельних ділянок, у зв`язку з тим що вони були відчужені ще до моменту відкриття спадщини в березні 2006 року.

Відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщин, і не припинилися внаслідок його смерті. Право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Право власності на частку у відчужених ОСОБА_10 земельних ділянках та право на їх витребування не входили до складу спадщини, яка відкрилась з її смертю, оскільки, на час смерті вона не володіла вказаним вище майном, що виключає можливість успадкування будь-яких прав на нього іншими особами (спадкоємцями).

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 5 лютого 2021 року ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_9 , який прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10 , але не оформив своїх спадкових прав.

Відповідно до заповіту від 6 квітня 1999 року ОСОБА_10 заповіла своєму сину ОСОБА_9 будинок АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про право на спадщину вбачається, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_9 щодо зазначеного в цьому свідоцтві майна, а саме: 45/100 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаних документах відсутні вказівки на спадкування права власності на спірні земельні ділянки. Позивачем не надано доказів щодо прийняття ОСОБА_9 земельних ділянок як спадкового майна після смерті ОСОБА_10 .

Судом встановлено, що спірні земельні ділянки приватизовані ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_4 . На той час ОСОБА_10 володіла лише частиною будинку і їй не належало одноособове право власності на спірні земельні ділянки. ОСОБА_3 , не будучи спадкоємцем даного майна, просить витребувати земельні ділянки в цілому.

Позивач посилається на те, що на момент підписання договору представництва від 27 травня 2005 року та укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок від 26 серпня 2005 року ОСОБА_13 не усвідомлювала значення своїх дій. Також ОСОБА_3 зазначає, що вона є власником земельних ділянок, які приватизовані 28 липня 2005 року, в період коли ОСОБА_10 перебувала в стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій.

Відповідно до ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи, може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

З цивільних справ № 2-15/10 та № 2-о-6/06р вбачається, що в рішенні 2006 року про визнання недієздатною ОСОБА_10 вказано, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №1084 від 16 грудня 2005 року, ОСОБА_10 страждає стійким хронічним психічним захворюванням атеросклеротичною деменцією і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте встановити з якого часу ОСОБА_10 страждає даним розладом не є можливим. Рішенням суду, яким ОСОБА_10 визнано недієздатною, не було встановлено дня, з якого вона визнається недієздатною. На підставі цього, ОСОБА_10 визнано недієздатною з дня набрання законної сили рішенням суду.

У рішенні суду 2010 року у справі № 2-15/10 зазначено, що у травні 2005 року ОСОБА_10 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що суперечить рішенню 2006 року про визнання особи недієздатною.

Існування обставин, які могли істотно впливали на здатність ОСОБА_10 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, може бути лише судове рішення 2006 року, що набрало законної сили, яким її визнано недієздатною.

Рішення суду 2010 року, на яке посилається позивач, ухвалено всупереч фактам, встановленим судом у 2006 році, та не є рішенням, яким визначалась дієздатність ОСОБА_10 .

Тому, твердження позивача щодо того, що на час надання довіреності на здійснення дій, необхідних для вчинення спірних правочинів, ОСОБА_10 не усвідомлювала своїх дій ґрунтуються на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЩІК України.

В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, що існували і наділяли ОСОБА_10 правом власності на спірні земельні ділянки, до моменту оформлення договору представництва за довіреністю, виданою ОСОБА_10 27 травня 2005 року, також відсутні докази того, що позивач успадкувала права на спірні земельні ділянки.

У своєму рішенні суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно до ст. 388 ЦК України ОСОБА_3 не має права на витребування земельних ділянок, що належать ОСОБА_7 , оскільки не є їхнім власником.

Спірні земельні ділянки були приватизовані ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_4 . На момент відчуження у покупця не могло бути сумнівів, щодо законності продажу даного майна, оскільки договори купівлі-продажу підписувались ОСОБА_4 та довіреною особою ОСОБА_10 .

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна без письмової згоди одного з співвласників, а тому при розгляді спорів про поділ спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з співвласників слід виходити з права одного з співвласників на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в його інтересах майна.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з співвласників без згоди другого, недійсним.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17, укладення одним з співвласників договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з співвласника може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з співвласників, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, і що той з співвласників, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з співвласника.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Згода ОСОБА_10 на відчуження земельних ділянок, була висловлена її представником.

Позивачем не надано суду доказів того, що на момент вчинення правочину, довіреність ОСОБА_10 була відкликана, чи ОСОБА_4 або представник ОСОБА_10 мали підозри про те, що довіритель є недієздатною. У суду першої інстанції не було підстав вважати, що продавці діяли недобросовісно, тому не було підстав для визнання недійсними вказаних договорів.

Судом першої інстанції не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, яким правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Разом з тим, визнаючи позов безпідставним, суд першої інстанції вказав на пропуск позивачем позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. Тому із мотивувальної частини оскаржуваного рішення належить виключити посилання на пропуск позовної давності.

Представником відповідача ОСОБА_7 заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. З урахуванням обґрунтованості, необхідності таких витрат, значення справи для сторін, колегія суддів вважає, що зазначене клопотання належить задовольнити частково та стягнути 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись: ст. 141, 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 серпня 2022 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_7 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 6 грудня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Ю.Р.Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк