Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2022 Справа №607/24000/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Позняка В.М., за участю секретаря судового засідання Кужель К.С., представника позивача адвоката Бабія Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв.м., та на 1/2 ідеальну частку гаражу №ХСІХ, який розташований за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 19,8 кв.м., в порядку поділу спільного майна подружжя.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що з 07.06.2012 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.12.2021 шлюб між ними розірвано. За час подружнього життя сторонами було набуте спільне майно. За час подружнього життя сторонами було набуте нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв.м., жилою площею 36,2 кв.м., яка складається з двох кімнат та гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 19,8 кв.м. Вважає, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже належить до розподілу по 1/2 частці кожному з сторін. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов.

Ухвалою судді від 02.05.2022 цивільну справу прийнято до свого провадження, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 30.05.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 30.06.2022.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому.

Відповідач повідомлялася про час та місце судового розгляду у встановленому порядку, в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не надала, а тому, за відсутності заперечень представника позивача судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2012 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2021 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Обслуговуючого кооперативу «Енергія Тернопіль». Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 15.10.2020 року. Також, нежитлове приміщення гараж ХСІХ, загальною площею 19,8 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Обслуговуючого кооперативу «Енергія Тернопіль». Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 15.10.2020 року.

Тобто, дане майно набуте відповідачем у власність підчас спільного подружнього життя з ОСОБА_1 .

Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати «виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо; вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 27 січня 2020 р. сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Також слід зазначити, що відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.06.1991 №5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, судом встановлено, що спірне нерухома майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв.м., та гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 19,8 кв.м., є об`єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки визнаються рівними по 1/2 частини.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69, 72 СК України та ст.. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення шляхом визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв.м., та на 1/2 ідеальну частку гаражу №ХСІХ, який розташований за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 19,8 кв.м., як на частку майна, нажитого подружжям за час шлюбу.

Окрім того, враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову про поділ майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 89, 141, 263, 265, 268, 273, 288, 289, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку гаражу №ХСІХ, який розташований за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 19,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 3 964, 41 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів здати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 .

Головуючий суддяВ. М. Позняк