Провадження № 2/755/1024/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Кравченко А.С., Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг в розмірі 1 100 00,00 грн. ( один мільйон сто тисяч гривень).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.09.1998 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 45 тис. дол. США, що станом на день звернення до суду складало за курсом НБУ 1 100 000, 00 грн. Отримання позики відповідач оформила у вигляді власноруч написаної розписки, оригінал якої зберігається в позивача. Отримані грошові кошти відповідач зобов`язалась повернути в повному обсязі у 2003 році 20 вересня. В установлений строк не повернула, просила строк повернення подовжити, тому 20.09.2013 ОСОБА_2 власноруч склала другу розписку про подовження строку повернення коштів в розмірі 45 тис. дол. США до 20 вересня 2018 року. У граничний строк грошові кошти відповідачем не повернуті, відповідач повідомляє, що має фінансові труднощі і ухиляється від виконання взятого на себе обов`язку. У відповідності до норм матеріального права ОСОБА_2 є позичальником, який не виконав зобов`язання за договором позики в установлений строк, а з 2018 року є боржником, який не звільняється від відповідальності і має повернути запозичені грошові кошти кредитору. Так як шляхом переговорів з ОСОБА_2 вирішити питання повернення грошових коштів кредитору не виявляється можливим, відтак останній змушений звернутися до суду за захистом майнових прав.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2020 відкрито провадження у цій цивільній та постановлено про її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 17.07.2020, позивачем - 16.07.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

06.04.2021 до суду від позивача надійшла заява, у якій останній повідомив суд, що відповідачем частково повернуті кошти у розмірі 35 тисяч доларів, в решті вимог сторони мають намір укласти мирову угоду.

21.09.2021 до суду, від позивача, ОСОБА_1 та відповідачки, ОСОБА_2 , надійшла заява про укладення мирової угоди, текст якої додається, та закриття провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.09.2022 відмовлено у затвердженні мирової угоди від 21 вересня 2021 року укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

05.09.2022 до суду від відповідачки надійшла заява про розгляд справи, призначений на 08.09.2022 проводити у відсутність останньої.

08.09.2022 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи, призначений на 08.09.2022 проводити у відсутність останнього.

Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08.09.2022 закрито підготовче провадження у цій цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла до суду заява з проханням розглядати справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 20.09.1998 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 45 тисяч доларів США для купівлі нерухомого майна, строком на 5 років та зобов`язувалась повернути отриману позику до 2003 року, що підтверджується її власноручною розпискою, проте взяті на себе зобов`язання не виконала.

Згідно розписки ОСОБА_1 від 20.09.2003, останній продовжив строк повернення грошових коштів, взятих на придбання квартири ОСОБА_2 , до 2018 року.

Убачається, що під розгляду зазначеної цивільної справи, відповідачем ОСОБА_2 були частково повернуті грошові кошти у розмірі 35 тисяч доларів США у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 , що підтверджується її власноручною розпискою від 05.04.2021.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_2 власноручно було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що остання, 20.09.1998 отримала у борг від ОСОБА_1 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США та зобов`язалася повернути у строк 2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповіді до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачка не повернула отриману від позивача позику в обумовлений у договорі позики строк, втім під час розгляду справи у суді, відповідач частково виконала свої зобов`язання за договором позики та повернула позивачу 35 000 доларів США, відтак борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 склав 10 000 доларів США, у зв`язку з чим суд доходить висновку про правомірність заявлених позовних вимог та про часткове стягнення з відповідачки суми боргу за договором позики від 20.09.1998 у сумі 10 000 доларів США, у відповідності до положень статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Так, Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

При цьому, судом не приймаються до уваги пояснення позивача та представника позивача про стягнення суми боргу за договором позики по курсу НБУ на день ухвалення рішення, оскільки вказані вимоги за своєю суттю є зміною предмету позову та заявлені на стадії судового розгляду, що не можуть бути вирішені на вказаній стадії.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд приходить висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 15, 525-527, 530, 610-612, 625-627, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 22.09.1998 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: