Провадження №22-ц/812/973/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2022 року м. Миколаїв

справа № 487/2013/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва, ухвалене 21 вересня 2022 року, під головуванням судді Щербини С.В, дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який обґрунтовувала тим, що з 24 липня 2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2019 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею. В період шлюбу, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем; автомобіль «HYUNDAI GETZ» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), право власності на який зареєстровано за нею, та транспортні засоби «TOYOTA RAV 4» та HONDA Accord» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ), право власності на які зареєстровано за відповідачем.

Оскільки взаємної згоди щодо розподілу спільного майна вони з відповідачем досягнути не можуть, з урахуванням уточненої позовної заяви від 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 , враховуючи залишення автомобіля «HYUNDAI GETZ» у її власності, а автомобіля «TOYOTA RAV 4» - у власності ОСОБА_2 , просила провести поділ майна та визнати за нею право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на її користь 91 850 грн. різниці вартості транспортних засобів та визнати за нею право власності на Ѕ автомобіля «HONDA ACCORD» 1992 року випуску.

12 серпня 2022 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначала, що враховуючи що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля «TOYOTA RAV 4» складає 343803грн75коп, ринкова вартість автомобіля «HONDA Accord» - 57 857грн80коп. Таким чином, вартість автомобілів які знаходяться у власності та користуванні відповідача складає 401 661 грн 55 коп., а вартість транспортного засобу «HYUNDAI GETZ», який знаходиться у її власності, становить 140 400 грн. Виходячи з рівност часток подружжя у спільному майні, просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 та враховуючи залишення автомобіля «HYUNDAI GETZ» у її власності, а автомобілей «TOYOTA RAV 4» та «HONDA ACCORD» - у власності ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на її користь 130665 грн 88 коп. різниці вартості транспортних засобів.

У відзиві на позовну заяву відповідач частково визнав заявлені позовні вимоги, проти поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачкою права власності на Ѕ спірної квартири, залишення у його власності транспортного засобу «TOYOTA RAV-4» та залишення у власності позивача автомобіля «Hyundai Getz» не заперечував. Однак просив визнати за позивачкою право власності на належний йому транспортний засіб «Honda-Accord» В зв`язку з чим, вважає що з нього підлягає стягненню 72 772 грн 98 коп. різниці вартості спірних автомобілів.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , транспортні засоби «TOYOTA RAV4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ), «HONDA ACCORD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ), «HYUNDAI GETZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ). Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : Залишено право приватної власності ОСОБА_2 на транспортні засоби «TOYOTA RAV4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ) та «HONDA ACCORD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ). Залишено право приватної власності ОСОБА_1 на авто «HYUNDAI GETZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості транспортних засобів в сумі 130630 грн 76 коп. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_2 . Залишено за ОСОБА_2 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 4112 грн 00 коп. та 3706 грн 77 коп. витрат на проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення змінити в частині поділу автомобіля «HONDA ACCORD» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ), визнавши право власності на нього за ОСОБА_1 та зменшити компенсацію різниці вартості майна до 72 772грн98коп.

ОСОБА_2 зазначав, що рішення є незаконним та ухвалено суддею, щодо об`єктивності якого у нього є сумніви, з цього приводу під час розгляду справи він подавав заяву про відвід, проте в її задоволенні було відмовлено. Так, суд розглянув справу без його присутності та присутності його представника, позбавивши права на доступ до правосуддя, права надати свої пояснення, задати питання, висловити думку, заявити клопотання та інше, тобто користуватися правами сторони у справі, не надав оцінку його письмовим поясненням. Також за твердженням апелянта, залишаючи за ним право власності на автомобіль «HONDA ACCORD», суд, виходячи лише з пояснень позивачки, без яких-небудь доказів, встановив, шо вона не має доступу до зареєстрованих за відповідачем транспортних засобів. Між тим в своїх поясненнях відповідач вказував, шо позивачка знає де знаходиться авто і має доступ до нього. Відповідач вважає стягнення з нього грошової компенсації за автомобіль надмірним тягарем особливо наразі у воєнний час. Також ОСОБА_2 вважає, що проведений судом розподілу судових витрат невірним, оскільки не була врахована відсутність спору щодо більшої частини позовних вимог. До того ж суд залишив поза увагою його судові витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 гривень, про які він заявляв у відзиві на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Вважає, що посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції того, що стягнення з відповідача грошової компенсації стане для нього надмірним тягарем, не заслуговують на увагу, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 сформульовано висновок, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря такої виплати. На думку ОСОБА_1 , твердження відповідача щодо відсутності спору не відповідають дійсності, крім того на підтвердження витрат на правову допомогу представником відповідача не було надано розрахунку таких витрат та їх документального підтвердження, що є підставою для відмови у задоволенні таких вимог.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Труба К.Б. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, та просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 24 липня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.08.2019 року по справі №487/3728/19. Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. ОСОБА_4 сплачує на користь позивачки аліменти на утримання доньки відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.05.2021 року у справі № 487/2014/20.

Під час шлюбу та їх спільного проживання сторонами було придбано наступне майно: автомобілі «TOYOTA RAV4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ), «HONDA ACCORD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ), зареєстровані за відповідачем; автомобіль «HYUNDAI GETZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ), зареєстрований за позивачкою; квартира

АДРЕСА_2 , набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

З огляду на викладні положення закону суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і у разі його поділу їх частки йу цьому майні є рівними, що сторони не заперечували та доводів щодо наявності підстав для відступлення від засад рівності їх часток у праві спільної сумісної власності на майно не заявляли.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції правильно визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_2 , залишившу у власності ОСОБА_4 Ѕ цієї квартири.

Рішеня суду в цій частині апелянт не оскаржував, також апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду про залишення права приватної власності ОСОБА_4 на транспортний засіб «TOYOTA RAV4» та залишення права приватної власності ОСОБА_1 на транспортний засіб «HYUNDAI GETZ».

Залишаючи у приватній власності ОСОБА_4 транспортний засіб «HONDA ACCORD» та стягуючого з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю вартості розподілених між сторонами транспортних засобів в сумі 130 630грн.76коп., суд першої інстанції виходив із того, що позивачка згодна на одержання грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя, про що нею заявлено у позові, а також те, що вона особисто не користується даним транспортним засобом, оскільки той знаходиться у відповідача, що обмежує реалізацію нею прав співвласника спірного автомобіля.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Частинами другою, четвертою та п`ятою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Разом із тим у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Також Велика Палата Верховного Суду вказувала, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 також вказувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. У такому випадку суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

З огляду на викладене суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості належних позивачці часток у праві власності на автомобілі «TOYOTA RAV4» та «HONDA ACCORD» та вартості частки відповідача у праві власності на автомобіль «HYUNDAI GETZ».

Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а можлива відсутність у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

За такого, колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що стягнення з нього грошової компенсації у визначеному судом розмірі є надмірним тягарем з огляду на його матеріальне становище, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

Залишаючи автомобіль «HONDA ACCORD» у одноосібній власності ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що даним майном ОСОБА_1 не користується.

Представник апелянта ОСОБА_4 - адвокат Труба К.Б. - у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції даний факт не заперечувала.

Отже, фактичні обставини справи свідчать, що після розірвання шлюбу, це майно знаходиться в користуванні відповідача, а тому, на думку колегії суддів, суд обгрунтовано залишив вказаний автомобіль у власності ОСОБА_4 .

За такого вимоги апеляційної скарги про зміну оскаржуваного рішення в частині поділу автомобіля «HONDA ACCORD» шляхом визнання права власності на нього за ОСОБА_1 та, відповідно, зменшення компенсації різниці вартості майна до 72 772грн98коп. колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Розраховуючи розмір компенсації за різницю вартості розподілених між сторонами транспортних засобів та визначаючи її у сумі 130 630грн. 76коп., суд першої інстанції виходив із того, що висновком судової автотоварознавчої експертизи №21-960-961 від 23 травня 2022 року ринкова вартість автомобіля «TOYOTA RAV4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 343 803грн.75коп., а автомобіля «HONDA ACCORD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , - 57 857грн80коп. (т. 2 а.с. 9-20); відповідно до звіту про оцінку вартості колісного транспортного засобу від 17 березня 2022 року ринкова вартість автомобіля «HYUNDAI GETZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 140 400грн.00 грн. (т. 1 а.с. 18-24).

Доводів щодо неправильності проведеного судом розрахунку різниці вартості розподілених між сторонами транспортних засобів апеляційна скарга не містить.

Зазначаючи про часткове задоволення позову, суд першої інстанції зазначав, що це пов`язано із арифметичною помилкою при визначенні позивачкою суму компенсації в розмірі 130 665грн.88 грн.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції були враховані вищевикладені вимоги закону та з відповідача на користь позивачки були стягнуті понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 4112 грн. (2424 + 842 + 421 +425) та 3706,72 грн. (3138,05 +568,72) витрат за проведення експертизи.

Враховуючи, що у підготовчому засіданні рішення про задоволення позову у зв`язку із його визнанням відповідачем судом не ухвалювалось, мирова угода сторонами не уклаладалсь та судом не затверджувалась, то посилання апелянта на неврахування судом при розподілі судових витрат відсутності спору щодо більшої частини позовних вимог є необгрунтованими.

За такого доводи апеляційної скарги щодо невірного розподілу судових витрат в оскаржуваному рішенні є безпідставними.

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апеляційної скарги на порушення процесуальних прав відповідача в зв`язку із розглядом справу без його присутності та присутності його представника, що позбавило апелянта права на доступ до правосуддя, права надати свої пояснення, задати питання, висловити думку, заявити клопотання.

Так, з матеріалів справи вбачається відповідач та його представник в судове засідання в якому ухвалювалось рішення не з`явились, відповідач надав до канцелярії суду заяву про відкладення судового засідання по справі в зв`язку з воєнним станом в Україні та розташуванням м. Миколаєва у безпосередній близькості до лінії фронту. Враховуючи, що це була повторна неявка відповідача та його представника в призначені судові засідання, про які вони були повідомлені належним чином, заяви стороною відповідача про відкладення судового розгляду подавалися неодноразово, то відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд мав вирішити справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. При цьому колегія суддів враховує, що дана справа розглядалась судом майже 2,5 роки, під час якого стороною відповідача було реалізовано право на подання відзиву на уточнену позовну заяву, заявлення клопотань та надання письмових пояснень у справі, в яких було детально висловлена позиція щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

За такого, розгляд справи за відсутності сторони відповідача не призвів до порушення процесуальних прав ОСОБА_4 .

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 і доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 вересня 2022 року, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.