Номер провадження: 22-ц/813/4555/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про повернення підсобного приміщення,

встановив:

21.20.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про повернення підсобного приміщення комунальної квартири - кухні, площею 6,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Позов було мотивовано тим, що позивачка є власником 224/1000 частин комунальної квартири АДРЕСА_2 , пл. 46,3 кв.м., заг. пл. 184,6 кв.м., до складу якої входить підсобне приміщення кухні, площею 6.3 кв.м.

14.07.2018 року на підставі договору дарування відповідач ОСОБА_2 набув право власності на 438/100 частин квартири, тобто на 2 кімнати пл. 41 кв.м. (21 та 20 кв.м.) та місця загального користування. Приміщення кухні, площею 6,3 кв.м. не є його власністю. Третя особа - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.1998р. набула право власності на 338/1000 частин даної квартири, та отримала у власність 2 кімнати пл. 33,3 кв.м. У загальному користуванні знаходились приміщення загального користування: коридори санвузол та кухня пл.14,6 кв.м.

Позивач зазначила, що підсобне приміщення, площею 6,3 кв.м. належало первісному власнику ОСОБА_4 та було викуплено нею у власність 19.12.1995р. та ніколи спірне приміщення не належало іншим наймачам. Позивач отримала у власність належні первісному власнику житлові та підсобні приміщення згідно договору дарування від 08.02.2006р. Оскільки відповідач ОСОБА_2 займає 2 житлові кімнати пл.51,8 кв.м., куди не входить приміщення кухні, площею 6,3 кв.м., то він незаконно користується кухнею пл. 6,3 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2021 року, та ухвалення нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином сповіщені про час і місце судового засідання, в тому числі через представника - адвоката Яковлевої Д.В. (т.2, а.с. 242-245, т.3, а.с.1, 2).

Враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 07.12.2022 року, а датована 19.12.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с. 210), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 є власником 224/1000 частин комунальної квартири АДРЕСА_2 , площею 46,3 кв.м., загальною площею 184,6 кв.м. (т.2, а.с.148).

ОСОБА_1 зазначила, що до складу цієї частини квартири входить підсобне приміщення кухні, площею 6,3 кв.м., згідно договору довічного утримання (т.1, а.с.18), укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-250 від 08.02.2006р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

При цьому первісним власником 224/1000 частин спірної кварти була саме ОСОБА_4 , яка набула право власності в результаті приватизації частини квартири загальною площею 184,6 кв.м., у тому числі житловою площею 108,7 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.02.1996 р. та розпорядженням №73274 органу приватизації від 01.02.1996р. заг. пл. 41,4 кв.м., яка складається з 2-х житлових кімнат : 9,6 та 17,3 кв.м. (житл. пл.. 26,9 кв.м.), раковини, ванної кімнати заг.пл.4,6 кв.м., заг. коридорів 3,8; 6,3; 1,6 ; 3,2 ; 2,1 ; 5,8; 3,4; 1,6; 12,5 кв.м., кладовки заг.пл.12,5 кв.м.

Що стосується права власності відповідача ОСОБА_2 , то судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що він набув право власності на 438/1000 частин за договором дарування 14.07.2018р., згідно якого ОСОБА_6 подарувала цю частку сину ОСОБА_2 - відповідачу, що складається з 3-х житлових кімнат, пл.9,3, 17,7, 21,5 кв.м. (житл.пл. 48,5 кв.м.), кухні окремої, пл. 6,3 кв.м., заг. ванної кімнати заг. пл.4.6 кв.м., загального туалету 1,2 кв.м., загальних коридорів 3,8; 6,3; 1,6 ; 3,2 ; 2,1 ; 5,8; 3,4; 1,6; 12,5 кв.м., кладовки заг.пл.12,5 кв.м. (т.1, 236-239).

Третя особа ОСОБА_3 набула право власності на 338/1000 частин даної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.1998р. у ОСОБА_7 , та отримала у власність 2 кімнати, площею 33,3 кв.м., що не заперечується учасниками справи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що за життя ОСОБА_4 належало на праві власності підсобне приміщення - кухня пл. 6,3 кв.м., оскільки була нею викуплена у приватну власність 19.12.1995р., приходний ордер №174 від 19.12.1995р. (т.1, а.с.120), на підтвердження чого надала до суду:

копію листа першого заступника голови правління Одеської облспоживспілки від 03.04.2009р. №145 (а.с.36) на ім`я судді Приморського районного суду Федусік В.В. про те, що згідно їх постанови №38-п від 10.07.1995р. мешканцям будинку АДРЕСА_3 , в тому числі ОСОБА_4 були реалізовані займані ними квартири. Згідно виконаного розрахунку продажної вартості квартири АДРЕСА_4 в цьому будинку загальна площа склала 46,43 кв.м., в тому числі і кімната, зазначена в технічному паспорті під №2, пл. 6,3 кв.м. Згідно касового приходного ордеру №174 від 19.12.1995р. ОСОБА_4 внесла грошові кошти в касу Домоуправління облспоживспілки та приватизувала вказану квартиру;

копію приходного ордеру №174 від 19.12.1995р. на суму 11 469 000 карб. (т.1, а.с.39);

копію постанови правління і комітету профспілки Одеської облспоживспілки №149 від 06.06.1990р., за якою 2 кімнати пл.21 кв. та 20 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_4 (цоколь) закріпити ОСОБА_8 та її сім`ї (три особи) (т.1, а.с.41);

копію листа заступника голови правління Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка» від 28.2.2015р. №14-05/230 на ім`я ОСОБА_1 , яким повідомляють що передача квартир у приватну власність громадян у будинку по АДРЕСА_3 здійснювалася на підставі постанови правління №38 Л від 10.07.1995р. «Про продаж громадянам в особисту власність квартир, що ними займаються у будинках відомчого житлового фонду облспоживспілки (т.1, а.с.43).

Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги вказані доводи, так як ці докази не є належними та допустимими доказами про набуття ОСОБА_9 у власність приміщення кухні пл.6,3 кв.м., оскільки за свого життя ОСОБА_4 набула права приватної власності згідно розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності від 01.02.1996р. на частину квартири загальною площею 41, 4 кв.м. виданого заст. начальника УЖКГ виконкому Одеської міської ради на підставі заяви на приватизацію до УЖКГ, та проведеного органом приватизації розрахунку, з якого не вбачається зарахування окремого приміщення, площею 6,3 кв.м.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано врахував ту обставину, що за життя ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності, без приміщення кухні, площею 6,3 кв.м. та протягом 11,5 років, тобто до своєї смерті, не оспорювала зазначені в ньому відомості (з 01.02.1996р. до 22.11.2007р.).

Посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на висновок №002/017/18 судової будівельно-технічної експертизи, проведеної в рамах кримінального провадження №0001454 від 20.04.2018р. (т.1, а.с.21-35, 98-112) та на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 18.02.2015р. (т.1, а.с.58-61), колегія суддів вважає безпідставним, так як зазначена експертиза не проводилась в рамках даної цивільної справи, та крім того, матеріали даної цивільної справи не містять вироку по матеріалам вищевказаного кримінального провадження.

Також судом обгрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , КП «ОМБТІтаРОН», КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на житло від 31.01.1996р., в частині реєстрації за ОСОБА_10 приватизації приміщення пл. 6,3 кв.м. недійсним, за розглядом якого рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08 червня 2011р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012р. (справа №2-4319/11), у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.184-186, 194-196).

Крім того, вказаною ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012р. визнано, що доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 викупила у приватну власність займану нею частину житла і кімнату, пл. 6,3 кв.м. в комунальній квартирі, спростовується свідоцтвом про право власності від 01.02.1996р. та висновком експертизи.

Ухвалою ВССУ від 28 січня 2013р. відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження (т.1, а.с.197-198).

Суд першої інстанції також обгрунтовано зазначив, що позивач не навів норми матеріального права, за яким просила зобов`язати відповідача повернути позивачці підсобне приміщення - кухню пл. 6,3 кв.м.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 ніколи не була власником цього приміщення, у неї відсутні правові підстави для його витребування, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 19.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра