ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/6487/20 Номер провадження 22-ц/814/2445/22Головуючий у 1-й інстанції Малихін О.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В.,Чумак О.В.,

секретар Даценко Н.В.,

за участі представника позивача - адвоката Левицької А.В., представника відповідача - адвоката Романченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Романченко Олексієм Михайловичем,

на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 27 січня 2022 року, постановлене суддею Малихіна О.О. (повний текст складено 07 лютого 2022 року),

по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми завданого матеріального збитку,

в с т а н о в и в:

23.04.2020 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути із ОСОБА_1 на користь банку 356 100,00 грн. матеріальних збитків.

В обґрунтування заявлених вимог позову зазначає, що 18.11.2003 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду бухгалтера відділення №5 Харківського ГРУ ПАТ «ПриватБанк» на умовах трудового договору №938 та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, переукладеного 01.01.2012.

Наказом роботодавця від 02.03.2007 №Э.НА-ПП-2007-398 ОСОБА_1 призначена на посаду керуючого відділення №19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та будучи посадовою особою, в обов`язки якої згідно з Положенням відділення входить безпосереднє керівництво відділенням, керування його діяльністю, забезпечення своєчасності та якості здійснення операцій, несення відповідальності за порушення діючого законодавства при здійсненні відділенням операцій, скоїла службову недбалість за наступних обставин.

А саме, у період із 11.03.2013 по 22.03.2013 у відділенні №19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» проведені чотири сумнівні операції, коли клієнт на ім`я ОСОБА_2 обміняв загалом 1450 000,00 рублів РФ, купюрами номіналом 5 000,00 рублів РФ у кількості 290 шт., які виявилися підробленими.

Тим самим банку спричинено матеріальні збитки у розмірі 1 401 968,64 рублів РФ, що у гривневому еквіваленті становить 356 100,00 грн., та складається із: 1 395 849,00 рублів РФ- безпосередньо заборгованості за заподіяну шкоду; 6 119,64 рублів РФ - за ставкою НБУ, що визначено згідно з наказом №СП2009-322.

За фактом викладеного відносно ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження №0000134 за ознаками ч.2 ст.367 КК України, яке ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.06.2019 - закрито, але встановлено фактичні обставини вчинення злочину. За завдану матеріальну шкоду має нести відповідальність ОСОБА_1 , із якою на час трудових відносин, був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 27.01.2022 позов АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» матеріальний збиток у розмірі 354 741,06 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3 547,41 грн.

Рішення міського суду вмотивовано тим, що ОСОБА_1 , розуміючи наслідки закриття кримінального провадження щодо неї, свідомо погодилися на її звільнення від кримінальної відповідальності. Відтак, ОСОБА_1 обґрунтовано вважається такою, що вчинила злочин, а тому за правилами ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України, несе матеріальну відповідальність за збитки, спричинені її неправомірними діями, на користь позивача в розмірі заявленому до стягнення без застосування ставки НБУ в розмірі 6 119,64 російських рублів.

Відповідач, в чиїх інтересах діє представник - адвокат Романченко О.М., оскаржила рішення міського суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення міського суду скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив позивача від доказування, пославшись на вимоги ст.82 ЦПК України, залишивши поза увагою, що вина відповідача у вчиненні інкримінованого правопорушення не доведена, а ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.06.2019 (справа №640/10886/13-к) не встановлено жодного факту чи події, що стосується ситуації спричинення у період із 11.03.2013 по 22.03.2013 АТ КБ «ПриватБанк» матеріальних збитків у розмірі, заявленому до стягнення.

Вважає неправильним тлумачення міським судом норм ст.49 КК України та ст.284 КПК України, зокрема, що звільнення від кримінальної відповідальності можливе тільки щодо особи, винної у вчиненні злочині, як таких, що суперечить вимогам ч.ч.1,2 ст.63 Конституції України, за змістом яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Зазначає, що чинне законодавство не містить чітких приписів, обмежень або заборон щодо осіб, звільнених від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин.

Указує на відсутність у справі доказів вини відповідача та складових матеріальної відповідальності за збитки, спричинені позивачу.

Також наголошує, що письмовий трудовий договір із відповідачем було укладено тільки під час прийому на посаду бухгалтера, а подальше переміщення та підвищення у письмових договорах не фіксувалося, із наказом про призначення її на посаду керівника відділення №19 під підпис не ознайомлена, як із Положенням про відділ.

Зазначає, що позивачем не надано суду для дослідження договір про повну матеріальну відповідальність від 01.12.2012, який за своїм змістом є тотожним із трудовим договором касира ОСОБА_3 , та має окремі положення, пункт 4.2., що притягнення до матеріальної відповідальності працівника здійснюється на підставі висновку служби безпеки банку, який в матеріалах справи також відсутній.

Вважає, що позов заявлено банком до неналежного відповідача, оскільки в акті ревізії цінностей від 27.03.2013 зазначено, що недостачу покладено на рахунок НОМЕР_1 касира ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 .

Зазначає, що міський суд помилково не взяв до уваги приєднані до справи роздруківки скріншотів екрану з відображенням внутрішнього чату - переписок між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4

02.12.2022 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як законне та обґрунтоване.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Романченко О.М. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні.

Представник позивача - адвокат Левицька А.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.12.2003 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір №938 терміном на один рік, на умовах якого робітник прийнятий на роботу в банк як бухгалтер відділення №5./а.с.3-4 т.1/

ОСОБА_1 із 02.03.2007 по 16.03.2013 працювала на посаді керуючого відділення №19 ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується записом у її трудовій книжці серії НОМЕР_2 ./а.с.8-10 т.2/

01.01.2012 керівник відділення №19 Кравченко Н.В. підписала договір про повну матеріальну відповідальність із ПАТ КБ «ПриватБанк», предметом якого є прийом працівником на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності і/або схоронності матеріальних цінностей роботодавця при виконанні покладених трудовим договором і локальними актами роботодавця трудових обов`язків і встановлених законодавством вимог, порушення яких тягне до фінансових втрат роботодавця (п.2.1. договору).

Згідно п.2.2. договору працівник згоден із тим, що в його функціональні обов`язки входять, в тому числі, роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва переданих йому цінностей.

Підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є заподіяний діями або бездіяльністю працівника матеріальний збиток і/або ушкодження матеріальних цінностей, які належать роботодавцеві і/або іншим особам, матеріальні цінності яких перебувають у користуванні роботодавця на підставі відповідних угод між роботодавцем і такими особами (п.4.1. договору).

Згідно п.4.2. договору притягнення працівника до матеріальної відповідальності проводиться керівництвом роботодавця. Роботодавець має право ініціювати проведення перевірки причин утворення збитку з урахуванням письмових пояснень, наданих співробітниками банку, матеріалів і висновків напрямку «Безпека» роботодавця, матеріалів і висновків напрямку «Психологічна служба» і інших напрямків, служб, підрозділів, фахівців роботодавця, а в необхідних випадках - також висновків незалежних експертів, з метою використання результатів перевірки в процесі ухвалення рішення про залучення працівника до матеріальної відповідальності.

Працівник звільняється від відшкодування збитків якщо буде встановлено, що збиток заподіяний не по його провині (п.4.3. договору).

Збиток, заподіяний декількома працівниками роботодавцеві, що підлягає відшкодуванню, розподіляється між працівниками пропорційно ступеню провини кожного із них, місячному посадовому окладу і фактично відпрацьованому часу за період від останньої інвентаризації до дня виявлення збитку (п.4.5. договору)./а.с.5-6 т.1/

У відділенні №19 ПАТ КБ «ПриватБанк» було здійснено обмін валюти: 500000,00 рос. рублів на 130000,00 грн. за крос-курсом 0,26, що підтверджується квитанцією №ha181169kga537 від 11.03.2013; 370000,00 рос. рублів на 96200,00 грн. за крос-курсом 0,26, що підтверджується квитанцією №ha181169kga229 від 12.03.2013;80000,00 рос. рублів на 20800,00 грн. за крос-курсом 0,26, що підтверджується квитанцією №ha181169kga171 від 15.03.2013; 50000,00 рос. рублів на 129000,00 грн. за крос-курсом 0,258, що підтверджується квитанцією №ha181169kga626 від 22.03.2013./а.с.27-30 т.2/

27.03.2013 ревізійною бригадою Харківського ГРУ ПАЬ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу КТ-БТ-2013/2-.03.2013, проведена ревізія цінностей які знаходяться в сумці 50019 відділення №19, якою виявлено сумнівні купюри номіналом 5000 рублів рос. (290 шт) на суму 1450000,00 руб.рос.Недостача винесена на рахунок НОМЕР_1 касира ОСОБА_3 /а.с.11 т.1/

Судом витребувано із Київського районного суду м.Харкова та досліджено матеріали судової справи №640/10886/13-к, якими установлено, що на підставі звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.04.2013 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про несумлінне ставлення працівника Банку до своїх службових обов`язків під час проведення в період із 11 по 22 березня 2013 року валюто-обмінних операцій з обміну російських рублів на загальну суму 1450000,00 грн., в яких було виявлені ознаки підробки, внаслідок чого з каси банку були видані 385700,00 гривень України. На підставі цих відомостей було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000134 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 20.06.2019 (справа №640/10886/13-к) звільнено обвинувачену ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України у кримінальному провадженні №0000134 від 12.04.2013 із підстав, передбачених ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000134 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Цивільний позов потерпілого АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином у розмірі 356100,04 грн. - залишено без розгляду.

Роз`яснено потерпілому АТ КБ «ПриватБанк» право на звернення із зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства./а.с.12-15 т.1/

26.11.2020 відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, у прохальній частині якого просить застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності./а.с.108-113 т.1/

Частково задовольняючи вимоги позову, міський суд виходив із того, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою. ОСОБА_1 , розуміючи наслідки закриття щодо неї кримінального провадження, свідомо погодилась на її звільнення від кримінальної відповідальності, своїм процесуальним правом на продовження розгляду кримінального провадження в загальному порядку для її виправдання не скористалася. Тоді як обставини, встановлені ухвалою суду від 20.06.2019 (справа №640/10886/13-к) підтверджують, що саме ОСОБА_1 був вчинений злочин за ознаками ч.2 ст.367 КК України.

Доказів, на спростування вини у спричиненні шкоди, відповідач не надала, тоді як факт її спричинення підтверджений наявними у справі доказами. Судом також враховано, що розмір заподіяної шкоди визначений позивачем в розмірі 1395849,00 рос.руб., до якого слід приєднати ставку НБУ в розмірі 6119,64 рос. руб. Враховуючи відсутність у справі належних і допустимих доказів, на підтвердження правомірності застосування заявленої позивачем ставку НБУ в розмірі 6119,64 рос.руб., суд відхилив вимогу позивача в цій частині. Тому суд визначив розмір завданої шкоди в сумі 1395849,00 рос.руб., у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 14.04.2013, що складає 354741,06 грн. (1395849,00/10 х 2,5414 = 354741,06).

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, міський суд виходив із того, що у межах кримінального провадження АТ КБ «ПриватБанк» заявлено цивільний позов, який залишено без розгляду ухвалою суду від 20.06.2019, тому строк із 03.07.2013 і до 28.06.2019 не зараховується до позовної давності. Натомість позовну заяву в даній справі позивач АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив до суду 16.04.2020, що підтверджується документами поштового відправника, а тому строк позовної давності ним не пропущений.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів.

Частиною першою статті 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно частини сьомої наведеної норми, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно частини другої статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Реалізуючи наведене право позивач звернувся в суд із указаним позовом про відшкодування із відповідача суми завданого матеріального збитку на підставі ст.ст.1166, 1192 ЦК України.

За змістом частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Однак при реалізації позивачем права на цивільний позов в даній справі,апеляційний суд також враховує положення КЗпП України, як спеціального закону, за змістом статті 130 цього Кодексу, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

За статтею 134 КЗпП Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із огляду на наведені норми права та обставини заподіяння матеріальної шкоди, які встановлені та підтверджені матеріалами кримінального провадження по справі №640/10886/13-к, апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості підстав позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведеності її винуватості в межах кримінального провадження, на такі висновки не впливають. Оскільки постановлення судом ухвали про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності із закриттям провадження у справі у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною та не звільняє від матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну її діями, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Твердження відповідача, що чинне законодавство не містить чітких приписів, обмежень або заборон щодо осіб, звільнених від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин, зводяться до цитування загальних норм права та не спростовує презумпцію вини у цивільному праві, яка у спірних правовідносинах, за правилами ч.2 ст.1166 ЦК України, має бути спростована відповідачем на підставі належних та допустимих доказів (ст.ст.77-79 ЦПК України).

Відповідний процесуальний обов`язок відповідачем не виконано, доказів на спростування складової матеріальної відповідальності, а саме вини, матеріали справи не містять, а власна позиція відповідача зводиться до цитування виправдувального вироку, скасованого ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.06.2015 та довільного тлумачення ст.49 КК України на власну користь.

Разом із цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач була обізнана із наслідками звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження саме з нереабілітуючих обставин, що зафіксовано в ухвалі суду від 20.06.2019 (справа №640/10886/13-к), яка набрала законної сили. Тому її подальші посилання на ст.63 Конституції України є спробою уникнути відповідальності за матеріальну шкоду, спричинену її діями/бездіяльністю. Оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачка своїм процесуальним правом на продовження розгляду кримінального провадження в загальному порядку для її виправдання не скористалася.

Посилання відповідача, що письмовий трудовий договір із нею було укладено тільки під час прийому на посаду бухгалтера, а подальше переміщення та підвищення у письмових договорах не фіксувалося, спростовуються відомостями трудової книжки; а її необізнаність із наказом про призначення на посаду керівника відділення №19 та Положенням про відділ - висновками Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, сформованого в ухвалі від 02.06.2015, яким враховано, що ОСОБА_1 7 років працювала керуючим відділення №19 банку. До того ж, як установлено у вироку місцевого суду, ОСОБА_1 заявила, що не оспорює фактичних обставин справи, тобто того, що вказано в обвинувальному акті, зокрема стосовно її службових обов`язків, знання нею нормативних актів у сфері банківської діяльності тощо./а.с.196 т.1/

Не відповідають фактичним обставинам справи твердження відповідача про відсутність у справі договору про повну матеріальну відповідальність від 01.12.2012, який становив предмет дослідження суду/а.с.5-6 т.1/; тоді як його порівняння із трудовим договором касира ОСОБА_3 щодо підстав притягнення до матеріальної відповідальності працівника, не звільняє її, відповідача, як керівника, від повної індивідуальної матеріальної відповідальності, як і оцінка роздруківки скріншотів екрану з відображенням внутрішнього чату - переписок між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги, що позов заявлено банком до неналежного відповідача, яким вона вважає касира ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє, оскільки як попередньо вказано, відповідач, як керівник відділення, несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність на умовах договору; підстави застосування п.4.5. цього договору, за змістом якого, збиток, заподіяний декількома працівниками роботодавцеві, що підлягає відшкодуванню, розподіляється між працівниками пропорційно ступеню провини кожного із них, визначається позивачем, як роботодавцем; по-друге, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача (постанова Верховного Суду від 30.01.2020 справа №761/30025/16-ц), що за відсутності доказів вини інших працівників, виключає підстави відмови у задоволенні позову із цих підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником- адвокатом Романченко Олексієм Михайловичем, - залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 27 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак