Справа №443/931/22
Провадження №2/443/609/22
РІШЕННЯ

іменем України

22 грудня 2022 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Лаврусь В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

встановив:

Стислий виклад позиції сторін.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Геш І.Ю. подав до суду позов до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500 000 грн завданих збитків за договором позички.

В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору покликається на те, що 16.03.2019 ОСОБА_2 було надано ОСОБА_1 розписка про те, що він відповідач на протязі 2017-2018 роках отримав у позивача на розвиток фермерського господарства матеріальні цінності на суму один мільйон п`ятсот тисяч гривень, які зобов`язувався повернути до 31.12.2019. На даний час відповідач жодних дій по виконанню взятих на себе зобов`язань не вчиняє, не зважаючи на неодноразові звернення позивача, та до виконання свого обов`язку так і не приступив. Між сторонами виникло договірне зобов`язання, яке містить ознаки договору позички, яке на даний час відповідачем не виконано, що породжує право позивача на відшкодування збитків в розмірі матеріальних цінностей, переданих відповідачу.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.26-27), в обґрунтування якого покликаючись не те, що у розписці не зазначено, коли та які саме матеріальні цінності ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 . Договору позички між сторонами не укладалося, а пред`явлена ним розписка це не договір позички.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, суду пояснив, що за період 2016-2018 років його водії привезли 8 тон дизельного палива на поля для відповідача. Крім цього, він надав відповідачу запчастин для техніки, вапняка у кількості 950 тон, сухий корм близько 10 машин тоннажністю 8-10 тон на суму близько 15 000 грн, новий млин для виготовлення корму вартістю приблизно 90 000 грн, дискову борону для трактора вартістю приблизно 70 000 грн, автомобіль «Сітроен Берлінго» вартістю 1 500 доларів США, металопрофіль на суму близько 20 000 грн. Також, надав відповідачу готівку для купівлі бика. Коли відповідач складав розписку, то відмовився писати у ній про всі ці речі. Готовий, щоб йому були повернуті надані ним цінності.

Представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, суду пояснив, що позивачем було надано відповідачу вапняк, пісок, фермерські знаряддя, колеса, запчастини, пальне, корм, худобу. Відповідач прийняв ці цінності з умовою їх поворотності. Між сторонами було укладено саме договір позички, у якому сторони домовилися про всі важливі моменти. Відповідач не вжив заходів для повернення майна. Перелік цінностей не важливий. Позивач готовий отримати надані ним відповідачу цінності.

Відповідач позов не визнав, проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що ним було створено фермерське підприємство з кооперативним способом виробництва, яке було спрямоване на підвищення молочної продуктивності у Львівській області. Брали у людей худобу і спільно її доглядали. ОСОБА_1 також виявив бажання прийняти у цьому участь та надав корову та бика. Крім цього, привозив 10 вантажних машин жому, 10 вантажних машин вапняку та 20 вантажних машин піску. Навіз також сміття, яке не забрав по даний час. Наданий позивачем млин для виготовлення корму використали один раз, але через малу потужність у подальшому перестали його використовувати. Плуг та цистерна з паливом, яку привозив позивач, не використовувалися, тому позивач їх забрав. Є в наявності привезені позивачем запчастини до дискової борони та 8 коліс до тракторів, які не використовувалися. Також, є у наявності бик, який був куплений за кошти позивача. Спілкувалися усно про повернення цих речей, однак позивач на це не погодився.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив повністю, суду пояснив, що розписка написана 06.03.2019 і вона була предметом розгляду у суді. Судом встановлено, що договір позики не відбувся. Також, не існує договору позички, оскільки не визначено, які саме матеріальні цінності передаються за розпискою. Відповідач не заперечує проти того, що позивачем завозився йому вапняк, млинок, жом, однак не доведено, що ці всі речі завозилися для розвитку фермерського господарства. Позивачем не надано доказів на підтвердження передачі відповідачу матеріальних цінностей.

Заяви, клопотання, подані учасниками справи.

Представником позивача подано заяву про долучення квитанції (а.с.6), заяву про забезпечення позову (а.с.14-15), заяву про розгляд підготовчого засідання за відсутності його та позивача (а.с.28).

Відповідачем подано заяву про розгляд підготовчого засідання за його відсутності (а.с.30).

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 30.08.2022 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.10-11).

Ухвалою від 09.09.2022 судом вжито захід забезпечення позову у виді арешту на майно (житловий будинок) (а.с.19-20).

Ухвалою підготовчого засідання від 04.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.31).

Суд, заслухавши аргументи сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до розписки від 06.03.2019, ОСОБА_2 отримав у 2017-2018 роках на розвиток фермерського господарства від ОСОБА_1 матеріальні цінності на суму один мільйон п`ятсот тисяч гривень, які зобов`язується повернути до 31.12.2019 (а.с.4, 37).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням між сторонами договору позички матеріальних цінностей (майна) та не повернення їх позичальником позикодавцю у строк, визначений договором.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Згідно з вимогами пункту 2 частини 2 статті 833 ЦК України користувач зобов`язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Договір позички припиняється у разі смерті фізичної особи або ліквідації юридичної особи, якій річ було передано в користування, якщо інше не встановлено договором (стаття 835 ЦК України).

За змістом положень статті 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що 06.03.2019 ОСОБА_2 склав розписку про отримання ним у 2017-2018 роках на розвиток фермерського господарства від ОСОБА_1 матеріальні цінності на суму один мільйон п`ятсот тисяч гривень, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2019 року.

У визначений сторонами граничний термін виконання боргового зобов`язання матеріальні цінності ОСОБА_1 повернуті не були і на час розгляду справи у суді залишаються неповернутими.

Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на надання відповідачу матеріальних цінностей, а саме: 8 тон дизельного палива, запчастин для техніки, коліс, вапняка у кількості 950 тон, сухого корму близько 10 машин тоннажністю 8-10 тон на суму близько 15 000 грн, млина для виготовлення корму вартістю приблизно 90 000 грн, дискової борони для трактора вартістю приблизно 70 000 грн, автомобіля «Сітроен Берлінго» вартістю 1 500 доларів США, металопрофілю на суму близько 20 000 грн, а також грошові кошти на купівлю бика.

Водночас, сторона відповідача, аргументуючи необґрунтованість поданого позову, покликається на відсутність у розписці конкретизації, які саме матеріальні цінності позивачем надавалися відповідачу, та відсутність доказів на підтвердження передачі відповідачу від позивача матеріальних цінностей. Визнають, що отримували від позивача 10 вантажних машин жому, 10 вантажних машин вапняку та 20 вантажних машин піску, млинок для виготовлення корму, запчастини до дискової борони, колеса до трактора у кількості 8 штук, гроші на купівлю бика та купівлю бика на них, які готові повернути.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд зауважує, що наявна у матеріалах справи розписка має ознаки договору позички, оскільки одна сторона ( ОСОБА_1 позикодавець) передала другій стороні ( ОСОБА_2 користувачу) матеріальні цінності (речі) із покладенням на користувача зобов`язання повернути ці матеріальні цінності до визначеної дати (31.12.2019).

Основною кваліфікуючою ознакою договору позички є його безоплатність. Оскільки за загальним правилом ЦК України всі договори носять відплатний характер, якщо інше не встановлене договором, законом або не випливає із суті договору, безоплатність відносин по передачі майна у користування має бути прямо визначена в договорі або випливати із суті відносин між сторонами. Хоч сторони прямо і не зазначили у розписці про безоплатність користування матеріальними цінностями, зміст розписки не дає підстави вважати, що матеріальні цінності були передані саме в оплатний спосіб.

Водночас, суд звертає увагу на те, що предметом договору позички є річ предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, який можна ідентифікувати за певними ознаками та особливостями. Однак, у розписці передано у користування «матеріальні цінності», без будь якої їх конкретизації.

Суд зазначає, що правовим наслідком неповернення речі після закінчення строку користування нею є наявність у позикодавця права вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

У судовому засіданні сторонами не заперечувалося обставина надання позивачем та отримання відповідачем певних речей, а саме: жому, вапняку, піску, млинка для виготовлення корму, запчастин до дискової борони, коліс до трактора, купленого за гроші позивача бика.

Однак, сторона позивача не ставить питання про примусове повернення саме наданих ним речей, хоч у своїх поясненнях висловлювали згоду на їх отримання від відповідача назад, а ставить питання про відшкодування завданих збитків, оцінюючи їх у 1 500 000 грн.

Збитками у розумінні цивільного законодавства (частина 2 статті 22 ЦК України) є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд зазначає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд звертає увагу на те, що стороною позивача, окрім розписки, не надано суду жодного доказу на підтвердження того, які саме матеріальні цінності були передані ним у користування відповідачу, чи наявні ці матеріальні цінності на даний час та їхній стан, а також не надано розрахунку завданих збитків.

Як встановлено у судовому засіданні та визнається сторонами, у відповідача наявні окремі речі (матеріальні цінності), надані йому позивачем. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що ці речі втратили свою цінність, пошкоджені або знищені, тобто не можуть бути повернуті позикодавцю у стані, якому надавалися.

Зазначена позивачем сума завданих збитків у 1 500 000 грн, на переконання суду, є необґрунтованою та недоведеною, а зазначення вартості матеріальних цінностей, що передавалися відповідачу, на цю суму у розписці не є безумовною підставою для висновку про те, що саме на цю суму позивачу завдано збитків через неповернення у визначений строк цих матеріальних цінностей.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити повністю.

Розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід залишити за позивачем.

Вирішення інших процесуальних питань.

Згідно з вимогами частини 9 статті 158 ЦПК України у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову вжитий судом у цій справі захід забезпечення позову відповідно до ухвали від 09.09.2022 у виді арешту на будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , 23.11.2004, слід скасувати.

На підставі статей 509, 526, 598, 785, 827, 833, 835, 836 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 10, 12, 19, 76, 81, 89, 141, 158, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України , суд

ухвалив:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: Львівська область, Стрийський район, с. Дем`янка Лісна) до ОСОБА_2 (місце проживання: Львівська область, Стрийський район, с. Іванівці) про стягнення збитків.

Скасувати захід забезпечення позову у виді арешту на будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , 23.11.2004, вжитий відповідно до ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 09.09.2022.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 23 грудня 2022 року.

Головуючий суддя А.І. Павлів