Справа № 2-2007/2000
2-зз/214/2/22
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2022 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі №2-2007/2000 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою 13 вересня 2022 року в порядку ст.158 ЦПК України, в якій просила суд: скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області б/н від 25 жовтня 2000 року у цивільній справі №2-2007/2000 за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення коштів у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 вказала, що 06 листопада 2000 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до неї про стягнення 1035 грн. основного боргу, 500 грн. заподіяної шкоди та 57 грн. 72 коп. судових витрат. Під час розгляду вказаної справи №2-2007/2000 ухвалою суду від 25 жовтня 2000 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження належної ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки після ухвалення рішення ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 усі стягнуті з неї судом кошти, а остання не пред`являла рішення суду до державної виконавчої служби для примусового виконання, тому вважала, що вжиті судом заходи забезпечення позову зняті. Більше того, 18 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого вона подарувала синові належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 без жодних застережень щодо наявності на майні обтяжень. Про наявність на квартирі арешту вона дізналась в 2022 році під час зняття з реєстрації. Враховуючи, що наразі правові підстави для подальшого застосування вжитих судом заходів забезпечення позову у справі №2-2007/200 відсутні, рішення суду заявником виконане, в той час як їх подальше застосування обмежує законні права дійсного власника житлового приміщення ОСОБА_3 на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому майном, заявник вимушена звернутися до суду із даною заявою. Окремо зауважила, що після ухвалення судом рішення у справі №2-2007/2000, а саме 06 листопада 2000 року, визначений ст.158 ЦПК України 90-денний строк з дня набрання ним законної сили сплинув, відомості щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду відсутні, тому є достатньо підстав для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову за ухвалою суду від 25 жовтня 2000 року у вказаній справі за недоцільністю їх подальшого застосування.

Правом на участь в судовому засіданні заявник ОСОБА_3 (відповідач) та її представник адвокат Чепурнов В.І. не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. На задоволенні заяви та скасуванні заходів забезпечення позову наполягали.

Інший учасник справи ОСОБА_2 (позивач) про розгляд справи повідомлена шляхом публікації оголошення на сайті Судова влада. За відсутності жодних даних про вказану особу суд позбавлений можливості її ідентифікувати та викликати іншими способами, визначеними ЦПК України.

За даних обставин, суд вважає за можливе заяву про скасування заходів забезпечення позову розглянути за відсутності учасників справи, оскільки про свою участь в судовому засіданні вони не заявили.

Суд, дослідивши зміст та вимоги заяви, долучені до неї докази, приходить до такого висновку.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження, реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника), гарантією забезпечення його інтересів у майбутньому при реалізації судового рішення, мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Скасування заходів забезпечення позову регламентовано ст.158 ЦПК України, відповідно до якої суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням або ухвалою суду.

Суд може скасувати забезпечення позову у зв`язку зі зміною умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову. Підставами для скасування заходів забезпечення позову може бути ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову або повне фактичне виконання судового рішення про задоволення позову.

Підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо, а також обставини, зазначені в ч.13 ст.158 ЦПК України.

У п.10 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 (зі змінами) зазначено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2000 року у справі №2-2007/2000 (суддя Голод Н.А.) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково: вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1035 грн. боргу, 500 грн. моральної шкоди та судових витрат 57 грн. 72 коп. Рішення набрало законної сили 17 листопада 2000 року, тобто є остаточним (а.с.7). Матеріали цивільної справи знищено за закінченням строку зберігання (а.с.11).

Звертаючись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову в порядку ст.158 ЦПК України, ОСОБА_1 посилалась на те, що саме в рамках розгляду вказаної справи ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2000 року було вжито заходи забезпечення пред`явленого ОСОБА_2 до неї позову про стягнення боргу шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 . Оскільки справа по суті розглянута з ухваленням рішення, яке ОСОБА_1 повністю виконала, вважає, що доцільність застосування вжитих судом заходів забезпечення позову відпала, а тому їх слід скасувати.

Із долученого до заяви Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2014 року слідує, що відносно квартири АДРЕСА_2 у відповідному розділі з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про наявність обтяження на зазначеному майні за типом «арешт нерухомого майна», реєстраційний номер обтяження 4008784, зареєстроване 06 листопада 2006 року реєстратором Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою, підстава обтяження ухвала б/н Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, суддя Голод Н.А., власник квартири ОСОБА_1 , додаткові дані архівний запис №65654-166 від 26 жовтня 2000 року (#1925/147). При цьому, в розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію права власності» Реєстру слідує, що з 18 листопада 2014 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі договору дарування 1-1888 від 18 листопада 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В., запис про право власності 7729972.

Дослідженням змісту копії ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області б/н від 25 жовтня 2000 року (суддя Голод Н.А.), наданої Криворізькою філією державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області у відповідь на запит суду, встановлено, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , належну на праві власності ОСОБА_1 , застосовано за заявою ОСОБА_2 в рахунок забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 1215 грн.

Разом з тим, дослідженням змісту рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2000 року у справі №2-2007/2000 встановлено, що спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стосувався стягнення боргу в сумі 900 грн., 15% нарахованих процентів (загалом відповідно 1035 грн.) та моральної шкоди.

Співставленням предмету спору, майнових вимог (які не співпадають у сумах) та з огляду на відсутність вказівки в ухвалі суду від 25 жовтня 2000 року номеру справи, суд приходить до висновку про неможливість однозначного встановлення того факту, що заходи забезпечення позову було застосовано саме в рамках цивільної справи №2-2007/2000, по якій ухвалено судом рішення 06 листопада 2000 року.

Навіть якщо допустити, що ухвала суду від 25 жовтня 2000 року про забезпечення позову була постановлена в рамках розгляду судом цивільної справи №2-2007/2000, то істотним в даному випадку є виконання рішення суду відповідачем, що б визначало відсутність підстав для подальшого застосування таких заходів. Проте, доказів того, що судове рішення виконано добровільно або у примусовому порядку ОСОБА_1 з відсутністю до неї будь-яких майнових претензій з боку ОСОБА_2 , ні заявником, ні її представником суду не надано.

Посилання заявника та її представника на відсутність виконавчих проваджень з приводу примусового виконання рішення суду, відсутність інформації про ОСОБА_1 як боржника у відповідному реєстрі суд оцінює критично з огляду на ненадання ними доказів, які б свідчили про дійсність таких обставин. Хоча й інформація з Єдиного реєстру автоматизованих проваджень та Реєстру боржників є відкритою, однак суд не повинен відшукувати та збирати докази замість сторони, яка звернулася до суду, що в інакшому випадку буде порушенням принципу безпосередності, об`єктивності та диспозитивності цивільного судочинства. Разом з тим, відсутність інформації про пред`явлення стягувачем рішення суду для примусового виконання в порядку Закону України «Про виконавче провадження» не є достатньою підставою вважати, що воно є виконаним боржником добровільно.

Посилання сторони заявника на сплив 90-денного строку з дня набрання рішенням суду законної сили як свідчення припинення дії заходів забезпечення позову суд залишає поза увагою, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення положень ст.158 ЦПК України в новій редакції, що діє з 15 грудня 2017 року, яка станом на момент ухвалення судом рішення 06 листопада 2000 року не діяла.

Поміж іншим, доводи ОСОБА_1 стосовно її необізнаності з наявністю заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , про що вона дізналась у 2022 році, суд вважає абсурдними, оскільки сама ж заявник при зверненні до суду долучила до поданої нею заяви Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, датований 18 листопада 2014 року, який було видано державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В. при нотаріальному посвідченні договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдаровуваним з приводу відчуження нею на користь останнього вказаної вище квартири. Відтак, об`єктивно ОСОБА_1 була обізнаною з наявністю обтяжень ще у 2014 році. Посилання заявника на обмеження прав дійсного власника квартири заходами забезпечення позову, що діють, також не може бути за достатню підставу для їх скасування в порядку ст.158 ЦПК України. При цьому, дійсний власник квартири ОСОБА_3 у випадку порушення, невизнання або оспорювання його суб`єктивного права права власності накладеним на житлове приміщення арештом вправі звернутися до суду з відповідним позовом у порядку, регламентованому ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», із застосуванням відповідного способу захисту.

За таких обставин, підстав для скасування заходів забезпечення позову немає, оскільки заявник не навів доказів того, що потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування, або рішення суду вже виконане. Відтак заяву ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 33 Конституції України, ст.ст.158, 258-261, 353-355 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі №2-2007/2000 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її підписання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвалу складено та підписано 13 грудня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко