ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/777/22 Справа № 182/3031/21 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 182/3031/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , Подільський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Державна казначейська служба України, про стягнення грошових коштів (шкоди).

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця з виконання судового рішення від 16.11.2009 року по справі № 2/3760/09 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей, безпідставно стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 403 158,95 грн.

Позивач вказує, що зазначена переплата аліментів виникла через те, що державний виконавець, в порушення ч.3 ст. 183 СК України, з 01.11.2016 року, коли старший син ОСОБА_4 досяг повноліття, не закінчив виконавче провадження, не зменшив розмір належних до стягнення коштів з боржника та продовжив стягувати замість законних 1/6 частин безпідставну 1/3 частину від усіх видів доходів позивача ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця та стягувача ОСОБА_2 йому завдана майнова шкода в розмірі 403 158,95 грн., внаслідок чого, на підставі ст. ст. 1172, 1173, 1174 ЦК України, з Державного бюджету України, та з відповідача ОСОБА_2 на підставі ст. 1212 ЦК України і відповідно до ст. 1190 ЦК України, завдану шкоду слід стягнути солідарно на користь позивача.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 403 158,95 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи.

Так, під час виконання судового рішення від 16.11.2009 року по справі № 2/3760/09 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей, з позивача, через неправомірні дії державного виконавця, безпідставно стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 403 158,95 грн., оскільки державний виконавець, в порушення ч. 3 ст. 183 СК України, з 01 листопада 2016 року, тобто з моменту досягнення старшим сином ОСОБА_5 18 років, не зменшив належних до стягнення коштів з боржника, а продовжив стягувати замість законних 1/6 частині безпідставну 1/3 частину від усіх доходів боржника.

Апелянт наполягає на тому, що такі дії державного виконавця свідчать про протиправність та бездіяльність державного виконавця Скрипки Ю.О., адже підстава застосування ч. 3 ст. 183 СК України настала ще 31 жовтня 2016 року, на яку вона не відреагувала належним чином та не зменшила розміру стягнення.

При цьому незаконність дій державної виконавчої служби в цих правовідносинах вже була предметом дослідження Дніпровського апеляційного суду, який в постанові від 01 березня 2021 року у справі 182/1283/20 вказав, що Подільським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва, в порушення вимог ч.3 ст.183 СК України, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку та доходів.

Апелянт, посилаючись на Постанову Верховного суду України від 08.11.2017 року, у справі № 6-99цс17, Постанову Верховного Суду від 27.02.2019 року, у справі № 404/4822/15-ц, Постанову Верховного Суду від 10.10.2019 року, у справі № 921/346/18, Постанову Верховного Суду від 12.08.2020 року, у справі № 761/7165/17, зауважує на тому, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язані, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Тому саме за рахунок держави позивачу має бути відшкодована шкода, завдана незаконними діями органу державної влади.

Крім того апелянт зауважує, що з відповідача ОСОБА_2 , як з особи, що набула кошти без достатньої на те правової підстави, на підставі ст. 1212 ЦК України, мають бути стягнуті такі кошти, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в Постанові Верховного Суду від 14.01.2021 року, у справі № 922/2216/18, Постанові Верховного Суду від 21.10.2020 року, у справі № 911/1317/19, Постанові Верховного Суду від 20.10.2020 року, у справі № 910/13503/19, Постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року, у справі № 711/3248/18, Постанові Верховного Суду від 20.10.2018 року, у справі № 922/3412/17.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на виконанні Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження № 34808502 з примусового виконання виконавчого листа Нікопольського міськрайонного суду № 2-3760/09 від 17.11.2009 року про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку та доходів щомісячно, починаючи з 25.05.2009 року до досягнення дітьми повноліття.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів (шкоди), позивач посилався на те, що йому заподіяна шкода незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю державного виконавиця у АСВП №34808502 та безпідставним отриманням ОСОБА_2 аліментів, яка знала, що 31.10.2016 року старшому синові позивача виповнилось 18 років, що свідчить про спільні дії відповідачів, а тому відповідачі повинні понести солідарну відповідальність перед позивачем.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для покладення на відповідачів обов`язку з відшкодування позивачу шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як вбачається із матеріалів справи позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення грошових коштів (шкоди) тим, що йому заподіяна шкода незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю державного виконавиця у АСВП № 34808502 та безпідставним отриманням ОСОБА_2 аліментів, яка знала, що 31.10.2016 року старшому синові позивача виповнилось 18 років, що свідчить про спільні дії відповідачів, а тому відповідачі повинні понести солідарну відповідальність перед позивачем.

Щодо позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (шкоди), колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Таким чином, зазначена правова норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 отримала аліменти зазначені в позові кошти правомірно, як стягувач за виконавчим провадженням, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позову до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (шкоди).

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 набула кошти без достатньої на те правової підстави, на підставі ст. 1212 ЦК України, мають бути стягнуті такі кошти, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в Постанові Верховного Суду від 14.01.2021 року, у справі № 922/2216/18, Постанові Верховного Суду від 21.10.2020 року, у справі № 911/1317/19, Постанові Верховного Суду від 20.10.2020 року, у справі № 910/13503/19, Постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року, у справі № 711/3248/18, Постанові Верховного Суду від 20.10.2018 року, у справі № 922/3412/17, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріалами справи не підтверджено протиправність отримання ОСОБА_2 аліментів.

Щодо позовних вимог позивача до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Застосовуючи статті 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконності дій органу державної виконавчої служби, а саме Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13, провадження № 61-10802св18, зазначено, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову.

Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Однак позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанці, не надано доказів, що розрахунок заборгованості по аліментам, нарахування аліментів та їх стягнення відбувалось незаконно, що дії державного виконавця не відповідали вимогам закону. Відсутні також докази, що розрахунок заборгованості по аліментам визнаний судом неправомірним, як і дії та рішення державного виконавця щодо примусового стягнення аліментів.

Отже позивачем не доведено факт заподіяння йому шкоди виконавчою службою.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) доводи апеляційної скарги про те, що дії державного виконавця свідчать про протиправність та бездіяльність державного виконавця Скрипки Ю.О., адже підстава застосування ч. 3 ст. 183 СК України настала ще 31 жовтня 2016 року, на яку вона не відреагувала належним чином та не зменшила розміру стягнення, оскільки передумовою відшкодування шкоди за рахунок держави є факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, однак неправомірність дій державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) матеріалами справи не встановлена.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач звертався до суду зі скаргою на дії або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби стосовно того, що в порушення ч.3 ст. 183 СК України, з 01.11.2016 року, виконавець не зменшив розмір належних до стягнення коштів з боржника та продовжив стягувати замість законних 1/6 частин безпідставну 1/3 частину від усіх видів доходів позивача ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 , протиправність такої бездіяльності державного виконавця не встановлена.

При цьому посилання апелянта на те, що незаконність дій державної виконавчої служби в цих правовідносинах вже була предметом дослідження Дніпровського апеляційного суду, який в постанові від 01 березня 2021 року у справі 182/1283/20 вказав, що Подільським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва, в порушення вимог ч.3 ст.183 СК України, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку та доходів не можуть бути підставою для визнання дій державного виконавця щодо не зменшення розміру належних до стягнення коштів з боржника, оскільки в межах розгляду справи 182/1283/20 позовних вимог щодо визнання неправомірними дій державного виконавця щодо невинесення постанови про зменшення розміру належних до стягнення коштів з боржника, скаржником заявлено не було. Саме по собі посилання в постанові суду апеляційної інстанції на незаконність дій державної виконавчої служби не означає встановлення факту незаконності таких дій.

При цьому позивачу було роз`яснено вище вказаною постановою суду апеляційної інстанції, що належним способом захисту порушеного права, в даному випадку, буде оскарження дій державної виконавчої служби щодо невинесення постанови про зменшення розміру належних до стягнення коштів з боржника.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: