Дата документу 20.12.2022 Справа № 336/5948/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/5948/21 Головуючий у 1 інстанції: Карабак Л.Г.
№ 22-ц/807/2132/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Байда Мар`яни Олегівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в особі відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в особі відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 .

Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалось.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2010 року було стягнено аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , у розмірі ј частини заробітку доходу батька на користь матері, ОСОБА_5 .

З жовтня 2020 року матір виїхала на постійне місце проживання до росії, син залишився проживати із батьком.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визначити місце проживання дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Байда М.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на момент звернення із позовом до суду ОСОБА_3 ще не виповнилося чотирнадцяти років, на що суд не звернув увагу. До того ж, суд не допитав ОСОБА_3 в якості свідка та не дослідив докази по справі. Разом з тим, можлива мобілізація позивача негативно вплине на дитину.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечила проти доводів апелянта, зазначивши, що клопотань про допит свідків не заявлялося позивачем. Інші твердження апеляційної скарги вважає безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 вересня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (прізвище дружини після одруження ОСОБА_7 ) уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 474, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 30 вересня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.13). Питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалось.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2010 року було стягнено аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , у розмірі ј частини заробітку доходу батька на користь матері, ОСОБА_5 .

З жовтня 2020 року матір виїхала на постійне місце проживання до росії, син залишився проживати із позивачем.

З жовтня 2020 року дитина поживає із батьком.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходів з того, що дитина досягла 14 років та проживає із батьком, при чому не втратила зв`язку із матір`ю, яка проживає у росії та допомагає дитині матеріально.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Зважаючи на те, що на час ухвалення оскаржуваного рішення син сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг чотирнадцяти років, він управі самостійно обирати своє місце проживання, колегія суддів вважає, що за таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для визначення судом місця проживання з батьком неповнолітньої дитини, яка з ним проживає.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання з ним сина ОСОБА_3 .

Твердження апелянта щодо можливої мобілізації позивача до Збройних Сил України, та щодо того, що ОСОБА_3 не було чотирнадцяти років на день звернення ОСОБА_1 із даним позовом до суду є безпідставними, оскільки суд вирішує спір з урахуванням обставин, які утворилися на час ухвалення рішення. Оскільки станом на день винесення оскаржуваного рішення дитині виповнилося чотирнадцять років, підстава для визначення його місця проживання відпала.

Такий спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи, як визначення судом чи органом опіки та піклування місця проживання неповнолітньої дитини, чинним законодавством України не передбачено. Визначення судом місця проживання неповнолітньої дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків не захищає права та інтереси такої дитини, а, навпаки, є надмірним втручанням в права дитини на власний розсуд визначати та обирати місце свого проживання

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інтереси дитини за будь яких умов переважають інтереси батьків, у даному спорі не встановлено, що вимоги позивача заявлені цілком в інтересах дитини, враховуючи обставини родини, та той факт, що дитина не втратила зв`язку із матір`ю, досягла віку, який дає йому змогу самостійно визначити своє місце проживання.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу правової визначеності, доки використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя у справі (Желтяков проти України, № 4994/04, п. 4244, рішення від 09.06.2001 р.)

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Байда Мар`яни Олегівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков