Провадження № 2/643/1370/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2022 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого-судді: Афанасьєва В.О., секретаря судових засідань Абдулаєвої А., розглянувши у приміщенні Московського районного суду м. Харкова у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 .до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса ХМНО Лавінда Наталія Олександрівна про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду міста Харкова із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса ХМНО Лавінда Наталії Олександрівни про визнання договору недійсним.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року було прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. за реєстровим номером № 591. В подальшому, 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 (в особі повіреного ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 було укладено договір (реєстровий № 4186, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О.) про розірвання договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. 26 лютого 2020 року, за реєстровим № 591. Позивач вважає, що вищезазначений договір є недійсним, оскільки:

- повірений, ОСОБА_3 , не повідомив про укладання спірного договору без отримання грошових коштів та не передав грошові кошти довірителю, ОСОБА_1 , що грубо порушує права та законні інтереси останнього та завдає йому, окрім цього, значні майнові збитки;

- спірний договір було укладено через зловмисну домовленість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- спірний договір є фіктивним, оскільки був умисел сторін в момент підписання даного договору;

- позивач не схвалював укладення даного договору, як того вимагають норми чинного законодавства України.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому останній просив в позові відмовити, посилаючись на наступне:

- позивачем була надана довіреність на ОСОБА_3 на підставі якої й було укладено спірний правочин;

- дружиною позивача була надана згода на укладення договору про розірвання договору позики;

- 30.12.2020 року між ТОВ «АКСІОМА» з однієї сторони, ОСОБА_2 з другої сторони, ОСОБА_1 (підписаний безпосередньо ОСОБА_1 ), з третьої сторони, був укладений Договір про розірвання Договору застави майнових прав за договором відступлення права вимоги № 28-12/18 від 28.12.2018 року, яким забезпечувалось виконання зобов`язання за договором позики;

- виконання зобов`язання відбулося ще до укладення договору про розірвання договору позики.

Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому останній просив в позові відмовити, посилаючись на наступне:

- позивач уповноважив ОСОБА_3 на укладення договору про розірвання договору позики;

- розірвання договору відбулося у зв`язку з виконанням договору позики, яке відбулося до підписання договору про розірвання договору позики.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши сторони, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

26 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. за реєстровим номером № 591.

За умовами вищезазначеного договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 957 990,00 доларів США (дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот дев`яносто доларів США 00 центів).

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 (Довіритель) надав ОСОБА_3 (Повірений) довіреність на представництво інтересів Довірителя перед будь-якими фізичними та/або юридичними особами, у тому числі перед державними реєстраторами прав на нерухоме майно та державними реєстраторами юридичних осіб, нотаріусами, з питань, що стосуються розпорядження майном Довірителя, майновими правами Довірителя, а саме під час укладення/здійснення правочинів у формі договорів, договорів про внесення змін, договорів про розірвання, тощо, у тому числі договорів позики, позички, уступки права вимоги (цесіїї), зарахування зустрічних однорідних вимог, обтяження нерухомого та рухомого майна, у тому числі майнових прав, виключно зі ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та/або Товариством з обмеженою відповідальністю «АКСІОМА» (ідентифікаційний код юридичної особи: 31940888), та/або Risam Capital Partners LTD (реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

На підставі цієї довіреності, 29 грудня 2020 року ОСОБА_3 уклав зі ОСОБА_2 договір про розірвання договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 26 лютого 2020 року.

Із п. 1 вищезазначеного Договору вбачається, що Сторони, за взаємною згодою, прийняли рішення розірвати договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., 26 лютого 2020 року, за реєстровим № 591, з підстав передбачених статтею 599 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущенні відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Тобто, проаналізувавши норми чинного законодавства України, можна дійти однозначного висновку про те, що за договором доручення повірений діє в інтересах довірителя. Хоча в ст. 1000 ЦК України немає спеціальної на те вказівки, дана обставина випливає із суті відносин представництва в цілому.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва.

Статтею 239 ЦК України також передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Стаття 241 ЦК України передбачає два варіанти поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень: 1) вона схвалює дії, вчинені від її імені; 2) вона відмовляється від схвалення дій, вчинених від її імені з перевищенням повноважень.

Схвалення дій представником можливе у різних формах: 1) схвалення шляхом заяви про це; 2) схвалення мовчазною згодою; 3) схвалення шляхом здійснення, так званих конклюдентних дій, що свідчать про прийняття правочину.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі подальшого схвалення нею такого правочину. Якщо ж схвалення не відбудеться, то зазначений правочин правових наслідків для того, кого представляють, не тягне і має бути визнаний недійсним (відповідно до ч. 1 ст. 241, ст. 239, ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання (наприклад: передання майна).

Щодо виконання договору позики до укладення спірного договору про розірвання суд дійшов висновку про недоведеність такої позиції Відповідачів, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження такої позиції не було надано суду.

Відповідачами не було надано доказів повернення грошових коштів позивачу, хоча повернення коштів у таких значних об`ємах, безумовно повинно було оформлятися документально, договором, розпизкою тощо. Однак такі докази суду протягом усього слухання справи, надані не були.

Також судом встановлено, що 26 лютого 2020 року був укладений Договір застави майнових прав за Договором відступлення прав вимоги № 28-12/18 від 28.12.2018 року між ТОВ «АКСІОМА», з однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої сторони, ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , з третьої сторони. Цим договором забезпечувалося виконання зобов`язання за Договором позики.

30 грудня 2020 року між ТОВ «АКСІОМА» з однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої сторони та позивачем, з третьої сторони, було укладено Договір про розірвання Договору застави, яким було забезпечено виконання Першим відповідачем своїх зобов`язань за Договором позики..

Суд не приймає до уваги даний доказ, оскільки Відповідачем неодноразово було зазначено, що виконання договору позики нібито відбулося до моменту підписання договору про розірвання договору позики, який датовано 29 грудня 2020 року. Натомість, договір про розірвання договору застави було підписано 30 грудня 2020 року.

Окрім цього, в договорі про розірвання договору застави зазначено наступне: «заставодержателем є ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 …», що ставить під сумнів справжність підпису, оскільки даний договір не було посвідчено нотаріально.

Щодо надання згоди дружини позивача на укладення договору про розірвання договору позики суд зазначає, що даний доказ ані підтверджує, ані спростовує виконання спірного договору, а тому не може слугувати належним доказом заперечень проти позову. А, тому, суд не може взяти даний доказ до уваги.

Таким чином, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання договору позики, а, отже, спірний договір про розірвання договору позики є недійсним.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені по справі обставини, з наданих позивачами доказів, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.265,268,315,319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса ХМНО Лавінда Наталія Олександрівна про визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір про розірвання договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 26 лютого 2020 року, за реєстровим № 591, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 29 грудня 2020 року за реєстровим № 4186.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Афанасьєв