ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/1163/21 Номер провадження 22-ц/814/3258/22Головуючий у 1-й інстанції Латка І.П. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.

секретар: Даценко Н.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Попова О.І., представника Харківської обласної прокуратури Крупської К.М., представника ГУ ДКС у Харківській області Солдатової Я.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Харківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 29 серпня 2008 року на нього були покладені обов`язки начальника управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області, наказом від 24 вересня 2008 року його було призначено на вказану посаду.

28 жовтня 2008 року під час знаходження на робочому місці його було затримано співробітниками Дергачівського РВ ГУ УМВС України в Харківській області та проведено відносно нього низку оперативних та слідчих дій.

Постановою від 28 жовтня 2008 року відносно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Того ж дня 28 жовтня 2008 року позивача було затримано у його службовому кабінеті за підозрою у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Постановою Дергачівського районного суду від 31 жовтня 2008 строк затримання позивача було продовжено на 10 діб, а постановою Дергачівського районного суду від 07 листопада 2008 року по справі позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту, який було скасовано постановою Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2008 року із обранням позивачу запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд за постійним місцем проживання.

Починаючи з 07 листопада 2008 року по 14 листопада 2008 року позивач знаходився під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

31 жовтня 2008 року позивачу було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 368 КК України складено обвинувальний висновок, затверджений 26 грудня 2008 року прокурором Дергачівського району Харківської області.

02 січня 2009 року прокурором Дергачівського району Харківської області вищевказану кримінальну справу по обвинуваченню позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, було направлено до Дергачівського районного суду Харківської області.

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 21 червня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року, зазначену кримінальну справу було повернуто на додаткове досудове слідство.

Постановою прокурора Дергачівської місцевої прокуратури від 27 червня 2019 року кримінальне провадження відносоно позивача закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Позивач зазначає, що протягом 10 років та 8 місяців він протиправно перебував під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від нього додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя, що завдало значної моральної шкоди.

Крім того, у зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи відносно позивача, він на певний час втратив роботу і заробіток.

Позивач просив суд стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 60201,12 грн та моральну шкоду в сумі 768000 грн, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідстава, прокуратури і суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Харківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду в сумі 54851 грн. 44 коп. та моральну шкоду в сумі 768000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог до Харківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про відшкодування шкоди відмовлено за необгрунтованістю.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач Харківська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення на користь позивача матеріальної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

У доводах апеляційної скарги вказує, що суд дійшов безпідставного висновку про належність до компетенції суду встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянином унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, оскільки визначення розміру вказаного відшкодування належить до компетенції зазначених правоохоронних органів, а отже спір у цій частині не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. В обґрунтування вказаних доводів наводить правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі №497/2750/15.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судове рішення підлягає апеляційному перегляду в частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, тобто в межах поданої відповідачем апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Місцевим судом встановлено, що що постановою від 28 жовтня 2008 року відносно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (а.с. 16).

Постановою Дергачівського районного суду від 07 листопада 2008 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту в слідчий ізолятор м. Харкова (а.с. 17-19).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2008 року постанову Дергачівського районного суду від 07 листопада 2008 року скасовано, обранно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд за постійним місцем проживання (а.с. 20-21).

Постановою старшого слідчого прокуратури Дергачівського району Харківської області, яка санкціонована прокурором Дергачівського району Харківської області, від 03 листопада 2008 року ОСОБА_1 відстроронено від посади начальника управління Держкомзему в Дергачівськогому районі Харківської області до прийняття рішення в кримінальній справі судом (а.с. 22-24).

Наказом Держкомзему № 957-кт від 18 листопада 2008 року позивача з 18 листопада відсторонено від посади начальника Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області до прийняття остаточного рішення по кримінальній справі (а.с. 56).

Постановою про притягнення в якості обвинуваченого від 24 грудня 2008 року, винесеною старшим слідчим прокуратури Дергачівського району Харківської області, притягнуто ОСОБА_1 в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України.(а.с. 25-26).

26 грудня 2008 року старшим слідчим прокуратури Дергачівського району Харківської області стосовно позивача скаладено обвинувальний висновок за ст. 368 ч. 2 КК України, який затверджений прокурором Дергачівського району Харківської області (а.с. 27-34).

Постановою прокурора Дергачівської місцевої прокуратури від 27 червня 2019 року кримінальне провадження відносоно ОСОБА_1 закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 35-43).

22 червня 2010 року позивач звільнений з посади начальника Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, про що свідчить копія наказу Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області від 22 червня 2010 року № 24-к (а.с. 57).

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд дійшов висновку, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку відсутністю складу кримінального правопорушення, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». (стаття 1 зазначеного Закону).

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 вищенаведеного Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

У доводах апеляційної скарги відповідач вказує на безпідставність вирішення судом позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, віднесено до компетенції цих органів, а отже спір у цій частині не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. При цьому посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі №497/2750/15 від 11.07.2018 року.

Колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі № 755/10947/17 Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію, згідно якої, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі №522/1021/16-ц Великою Палатою Верховного Суду наведено правовий висновок, згідно якого слідує, що внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Місцевим судом встановлено, що стосовно ОСОБА_1 не виконано передбаченого статтею 11 Закону № 266/94-ВР обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення № 6/5/3/41 порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Отже, на момент закриття провадження у кримінальній справі він позбавлений можливості поновити свої порушені права у встановленому Законом порядку, проте вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у захисті його порушеного права.

У справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Отже з наведено слідує, що місцевий суд правильно встановив, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та обґрунтовано розглянув спір у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші, наведені в апеляційній скарзі, доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов