ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6766/22 Справа № 183/1864/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи,за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 04 липня 2012 року між ним і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зі своєї сторони, позивач виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 26 лютого 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 12 214,83 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 604,53 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2 141,08 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн.; нарахованої пені за прострочене зобов`язання в розмірі 3 655,954 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплату боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 755,42 грн., а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та штрафу процентної складової в розмірі 557,85 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь 12 214,83 грн та судові витрати в розмірі 1921,00 грн. (а.с.1-3)

13 січня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 до суду подано зустрічний позов до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування моральної шкоди, в якому останній просив суд: визнати недійсним кредитний договір № б/н від 04 липня 2021 року; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь моральну шкоду в розмірі 84 000,00 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат.(а.с.97-102)

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 04 липня 2012 року він звернувся до відділення банку та підписав заяву-анкету від 04.07.2012 року про приєднання до Умов та Правил банківських послуг, після чого йому було видано кредитну картку зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 500,00 грн., яку він згодом погасив, внаслідок чого дана кредитна картка згодом була банком заблокована. При цьому, жодного кредитного договору під час отримання даної кредитної картки між ним і АТ КБ «ПриватБанк» не укладалось. 21 серпня 2014 року ОСОБА_1 було отримано нову кредитну картку зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн., проте під час її отримання ним не було підписано заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що підтверджує відсутність факту укладення кредитного договору. При цьому, з Умовами та Правилами надання банківських послуг він також не ознайомлювався та не підписував, а тому вважає кредитний договір № б/н від 04 липня 2012 року нікчемним, у зв`язку з чим просить визнати його недійсним. В обґрунтування зустрічних вимог в частині відшкодування моральної шкоди зазначив, що через протиправні дії працівників АТ КБ «ПриватБанк», які регулярно телефонують йому, здійснюючи моральний тиск на нього та членів його сім`ї, в тому числі, вимагаючи кошти з його матері ОСОБА_2 . Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює в розмірі 84 000,00 грн., яка полягає в протиправних діях зі сторони працівників банку, якіспричиняють йому моральні страждання, оскільки дзвінки подібного характеру йому надходять кожного дня по декілька разів на день. Дані дії працівників банку завдають ОСОБА_1 зокрема душевні страждання, яких він зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, членів його сім`ї та близьких родичів, що супроводжується безсонням, перебуванням в стресовому стані та постійними прийманням заспокійливих препаратів після кожного дзвінка працівників АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк".

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 ДО Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Судові витрати за зустрічним позовом покладено на позивача ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 06 вересня 2022 року представник Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" Сокуренко Наталія Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2022 року скасувати частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. а саме 1) на тарифах та Умовах і правилах відсутній підпис позичальника, але на його погляд доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ч.1 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією та сплатою періодичних платежів; прийняття пропозиції (акцепт) повинен бути повною та безумовним; 2) відповідно до ст.1048 ч.1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів; 3) невірне застосування судової практики, оскільки в матеріалах справи наявний Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» та до апеляційної скарги надана банківська виписка, судом не прийнято до уваги положення ст.202, 634, ЦК України, а також висновки Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом, що 04 липня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТПриватБанку (а.с.8).

З тексту даної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 висловив свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними в рекламному буклету складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутні відомості про встановлений розмір кредитного ліміту на картку, а також розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів.

У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD», які відповідачем не підписані.(а.с.9-24)

Відповідно наданого до суду розрахунку заборгованості, станом , станом на 26 лютого 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 12 214,83 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 604,53 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2 141,08 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн.; нарахованої пені за прострочене зобов`язання в розмірі 3 655,954 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплату боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 755,42 грн., а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та штрафу процентної складової в розмірі 557,85 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком банку.(а.с.4-7)

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено ст.ст.7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

04 липня 2012 року ОСОБА_1 підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутні відомості про встановлений розмір кредитного ліміту на картку, а також розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів.

На підтвердження своїх позовних вимог Банк надав суду в якості доказу розрахунки заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 липня 2012 року, проведені позивачем станом на 31 грудня 2015рокута станом на 26 лютого 2019 року.

Згідно розрахунків,заборгованість за кредитом проведена за період, починаючи з 21 серпня 2014 року по 26 лютого 2019 року, не охоплюючи період з 04 липня 2012 року.

Крім того, з до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки про видані кредитні картки та їх перевипуск, а також виписки за договором вбачається, що 21 серпня 2014 року ОСОБА_1 відкрито стартовий картковий рахунок № НОМЕР_1 (кредитна кратка), зі строком дії до 04/18, яка 29 листопада 2017 року була перевипущена на картку № НОМЕР_2 , зі строком дії до 07/20.

При цьому, початковий кредитний ліміт в сумі 5 000,00 грн. Банком встановлений 21 серпня 2014 року на саме на старткартку № НОМЕР_1 , яка була перевипущена на картку № НОМЕР_2 . З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що кредитний ліміт Банком неодноразово то збільшувався, то зменшувався, а 26 липня 2018 року вже становив 0,00 грн.

Зазначене повністю узгоджується з випискою по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 та ніяким чином не відноситься до кредитного договору № б/н від 04 липня 2012 року.

Судом першої інстанції вірно встановлені обставини які свідчать про те, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н. від 04 липня 2012 року, в той час як на підтвердження своїх позовних вимог посилається на докази, які підтверджують наявність заборгованості у відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 21 серпня 2014 року.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 липня 2012 року, оскільки вони необґрунтовані та належними доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в заяві б/н від 27.05.2014 року, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (провадження № 61-8855св20).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність у справі доказів, з яких можливо встановити наявність кредитних правовідносин між сторонами у справі, які виникли на підставі договору від 04.07.2012 року, так як в матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_1 від 04.07.2012 року (а.с.12), що довідка банку про надання ОСОБА_1 ,. кредитних карток та довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки щодо встановлення та збільшення кредитного ліміту, не підтверджують укладення (відповідної дати) кредитного договору між сторонами, не містять будь-якого посилання на першоджерело інформації, вказаної у довідках, так і виписка за договором б/н не може підтверджувати основні умови договору (а.с.67-69).

Таким чином, оскільки відсутні підстави для стягнення як простроченого тіла кредиту, так і відсотків, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М.Пищида