ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6093/22 Справа № 212/1611/22 Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу комунального підприємства «Міський тролейбус» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Міський тролейбус» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Міський тролейбус» (далі КП «Міський тролейбус») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що перебуває з відповідачем в трудових відносинах, з 09 жовтня 2019 року по теперішній час працює на посаді водія тролейбуса 3 класу.

Вказує, що 31 січня 2022 року наказом відповідача №98-к Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 його було відсторонено від виконання своїх службових обов`язків без збереження заробітної плати на підставі ненадання документів, що підтверджують факт щеплення проти COVID-19 або довідку про тимчасові чи постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19.

Вказаний наказ вважає таким, що суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема Загальній декларації прав людини, Конституції України, висновкам ЄСПЛ, статті 46 КЗпП України.

Посилаючись на те, що щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, вакцинація особи від COVID-19 здійснюється лише за наявності офіційної згоди такої особи, та обов`язковою згідного чинного законодавства не є, наявні на території України вакцини не пройшли всіх необхідних досліджень, тобто є експериментальними, будь-який примус до їх проведення є незаконним, зазначаючи, що відмова у наданні своєму керівнику документу про вакцинацію не вказує на відмову від вакцинації чи на її відсутність, а вказує лише на бажання працівника добровільно не розголошувати певні відомості про себе, що не є підставою для відсторонення від роботи, а також враховуючи, що в оскаржуваному наказі мало бути зазначено, що стало підставою для відсторонення від роботи позивача: відмова у здійсненні вакцинації чи ухилення від її здійснення, а тому просив суд першої інстанції визнати незаконним та скасувати наказ №98-к від 31 січня 2022 року Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , виданий директором КП Міський тролейбус ОСОБА_2 , та поновити його на роботі на посаді водія тролейбуса 3 класу, стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розрахунку 980,26 грн. за кожен робочий день, що станом на момент подання позову становить 23 526,24 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасувано наказ КП «Міський тролейбус» №98-к від 31 січня 2022 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .. Стягнуто з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20 971,44 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3 500 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, КП «Міський тролейбус» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний наказ було видано на підставі статті 46 КЗпП України та Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, до видання якого позивачу 14 січня 2022 року було видано письмове повідомлення про те, що щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників підприємства та йому було запропоновано до 31 січня 2022 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або відповідний висновок про наявність протипоказань проти проведення вакцинації. Станом на 31 січня 2022 року позивачем відповідних документів надано не було, вакцинування не проведено, що і стало підставою для його відсторонення. Вказує, що судом залишено без уваги той факт, що відсторонення було здійснено у відповідності до норм чинного трудового законодавства, працівникові надавався час на проведення проведення щеплення або отримання документів щодо наявності протипоказань.

Крім того, апелянтом подано клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи №130/3548/21 Великою Палатою Верховного Суду.

Позивач правом на надання відзиву не скористався.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що КП «Міський тролейбус» створено рішенням Криворізької міської ради від 28 лютого 2007 року №896 «Про створення комунального підприємства «Міський тролейбус» та власником його майна є територіальна громада м.Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради (а.с.55-61).

Так, ОСОБА_1 з 09 жовтня 2019 року по теперішній час працює у КП «Міський тролейбус» водієм тролейбусу 3 класу служби експлуатації депо №1 Рокувата (а.с.9).

Наказом КП «Міський тролейбус» №25 від 04 січня 2022 року по підприємству доведено до працівників з 31 січня 2022 року обов`язковість щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2 на період дії карантину та повідомлено про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення (а.с.53).

14 січня 2022 року адміністрацією КП «Міський тролейбус» було доведено ОСОБА_1 повідомлення за № 861 про обов`язковість щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2 або необхідність надання останнім відповідного медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації стосовно зазначеної хвороби (а.с.35).

14 січня 2022 року адміністрацією КП «Міський тролейбус» складено акт про відмову ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з повідомленням №861 від 14 січня 2022 року (а.с.31).

31 січня 2022 року комісією КП «Міський тролейбус» складений акт про відмову ОСОБА_1 надати документ, якій підтверджує наявність профілактичного щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2 або надання відповідного медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації стосовно зазначеної хвороби (а.с.32).

Наказом КП «Міський тролейбус» №98-к від 31 січня 2022 року у зв`язку з ненаданням підтверджуючих документів щодо проведення щеплення проти COVID-19, або медичного висновку (довідки) про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, або ПЛР-тесту не менше ніж за 72 години до робочої зміни ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення (надання підтверджуючих документів або відповідних довідок) або до закінчення дії карантину без збереження заробітної плати. Підставою прийняття цього наказу зазначено: повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» №861 від 14 січня 2022 року; акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 31 січня 2022 року. З цим наказом ОСОБА_1 було ознайомлено 01 лютого 2022 року (а.с.59).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством передбачена можливість застосування такого запобіжного заходу, як відсторонення працівника від роботи, лише у зв`язку із відмовою або ухиленням останнього від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Такої підстави для відсторонення позивача від роботи, як відмова або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення у наказі КП «Міський тролейбус» №98-к від 31 січня 2022 року, що оскаржується, не зазначено. Вказані обставини свідчать про те, що КП «Міський тролейбус» було відсторонено від роботи ОСОБА_1 не з підстав визначених пунктом 41-6 Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, а тому таке відсторонення від роботи є незаконним та наказ КП «Міський тролейбус» № 98-к від 31 січня 2022 року підлягає скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

При цьому, у ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Отже, із змісту ст.12 цього Закону вбачається, що відсторонюються від виконання робіт працівники у разі, коли вони від обов`язкових профілактичних щеплень відмовилися або ухилилися саме у порядку, встановленому законом.

Організацію і проведення профілактичних щеплень врегульовано Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 №551).

Згідно з цим Положенням встановлено, що організація діяльності щодо проведення щеплень покладається на керівника закладу охорони здоров`я (далі - ЗОЗ) або на фізичну особу - підприємця, яка одержала ліцензію на право провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ФОП), в установленому законодавством порядку. Профілактичні щеплення здійснюються в пунктах щеплень, які можуть бути постійними або тимчасовими. Щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Відповідальним за проведення профілактичних щеплень є керівник ЗОЗ або ФОП. Порядок проведення профілактичних щеплень визначається наказом з чітким визначенням відповідальних осіб і функціональних обов`язків медичних працівників, які братимуть участь у їх проведенні. Обсяги профілактичних щеплень узгоджуються із Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у липні - серпні кожного року. Для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до ЗОЗ або до місця надання медичних послуг ФОП осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Медичний огляд перед щепленням є обов`язковим. При виявленні негативних змін у стані здоров`я особи призначається додаткове медичне обстеження згідно з чинними протоколами надання медичної допомоги особам відповідно до медичних показань. У медичній документації здійснюється відповідний запис лікаря про дозвіл на проведення щеплення та вкладається форма № 063-2/о.

Профілактичні щеплення мають проводитися лише у пунктах щеплення.

Пунктом 17 Положення чітко встановлено, що факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Згідно з п.18 Положення, у кожному пункті щеплень повинні бути інструкції із застосування всіх медичних імунобіологічних препаратів, що використовуються для проведення щеплень (у тому числі тих, які не входять до переліку обов`язкових), протоколи надання медичної допомоги при невідкладних станах відповідно до чинних нормативів, підготовлені набори лікарських засобів та вироби медичного призначення для надання медичної допомоги при невідкладних станах, а також аптечки для надання термінової медичної допомоги медичним працівникам та технічному персоналу.

З вищезазначеного вбачається, що обов`язковому медичному щепленню особи передує її медичний огляд перед щепленням, що є обов`язковим.

Окрім того, для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг, осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень.

Крім того, про проведене щеплення робиться запис у відповідній документації, а факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою №063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником.

Отже, законодавством визначено порядок проведення профілактичних щеплень, а також передбачено порядок, згідно з яким встановлюється та оформлюється документально факт відмови особи від проведення щеплення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України діє карантин, продовжити дію карантину.

Пунктом 41-6 указаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 (далі перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 є водієм тролейбусу КП «Міський тролейбус», специфікою роботи якого є перевезення численної кількості пасажирів за заданим маршрутом.

Так, зважаючи на обстановку в країні, у зв`язку з поширенням захворювання COVID-19, кількості летальних випадків за результатами перенесеної хвороби, Міністерством охорони здоров`я, як головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб власним наказом було затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

30 листопада 2021 року наказом Міністерства охорони здоров`я України №2664 внесено та затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, доповнено вищевказаний перелік новими пунктами 7-9 такого змісту: «7. Органів місцевого самоврядування; 8. Закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; 9. Комунальних підприємств, установ та організацій».

Вказані зміни набрали законної сили 31 січня 2022 року, тобто були чинними на момент винесення спірного наказу про відсторонення позивача.

Отже, Міністерством охорони здоров`я, враховуючи ризики розповсюдження хвороби у місцях найбільшого скупчення людей, враховуючи необхідність запобігання захворюваності серед незахищених та уразливих верств населення, було встановлено, обов`язковість проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 у разі продовження здійснення своєї трудової діяльності.

Зважаючи на вказані обставини, 14 січня 2022 року директором КП «Міський тролейбус» складено повідомлення №861 Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в якому підстави необхідності його проведення та наслідки відмови у його проведенні, зазначено перелік документів, який може бути наданий на підтвердження вакцинації або наявності протипоказань для її проведення. Зазначено строки на надання визначених у повідомлені документів та наслідки невиконання їх ненадання та ігнорування визначеного законодавством обов`язку.

Позивач від підписання відповідного акту відмовився, про що було складено відповідний акт (а.с.31), отже останній є таким, що був ознайомлений із відповідним повідомленням.

В той же час, усвідомлюючи необхідність здійснення щеплення, покладення відповідного законодавчого обов`язку на підприємство в якому останній працює, надання роботодавцем часу для здійснення щеплення, останній будь-яких дій з метою проведення щеплення не здійснив, будь-яких документів не надав, з заявою про надання додаткового строку для проведення вакцинування не звертався.

Факт відмови ОСОБА_1 у проведенні вакцинації також підтверджується особистою заявою останнього, тобто останній в категоричній формі заперечував проти проведення вакцинування, що на його думку може спричинити жахливі наслідки для здоров`я.

Колегія суддів зауважує, що підставою для відсторонення працівника від виконуваної нею роботи є не тільки сам факт відмови від проведення щеплення, але й наявність підстав вважати, що особа вчиняє дії з метою ухилення від її проведення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

Колегія суддів зауважує, що наразі відсутня єдина правозастосовча практика щодо наявності чи відсутності підстав для відсторонення працівників від роботи у разі відсутності в них вакцинації, яка законом визнана обов`язковою, в той же час, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд вже виражав свою думку щодо правомірності відсторонення дітей від навчання у разі відсутності в них обов`язкового щеплення, так, у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

У рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» [GC] заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим відповідно до закону; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Колегія суддів зауважує, що бездіяльність самого роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів зауважує, що дійсно жодна особа не може бути примушена до примусової вакцинації, в той же час особа, яка відмовляється від її проведення, не може ставити у залежність від цього життя та здоров`я інших оточуючих її осіб, тобто наражати їх на набезпеку, а тому відмовляючись від її проведення з власних мотивів, повинна усвідомлювати можливість призупинення її трудової діяльності у разі наявності в неї професії, яка входить до переліку осіб, що мають бути вакциновані.

Отже, навіть за умови визнання щеплення обов`язковим, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому в разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Тому особа має право вибору: вакцинуватися і продовжувати працювати або ж утриматися від вакцинації й бути відстороненим від роботи.

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 рішенні (п.266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), яке суд першої інстанції вірно також застосував до цих правовідносинах, наголосив таке:

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, §167, 15листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п.272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285):

«… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, який відмовився від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306):

«Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально виходив з того, що в наказі про відсторонення не зазначена причина такого відсторонення у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки згідно наказу вбачається, що останнього було відсторонено від роботи у зв`язку з ненаданням підтверджуючих документів щодо проведення щеплення проти COVID-19, або медичного висновку (довідки) про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, або ПЛР-тесту не менше ніж за 72 години до робочої зміни ОСОБА_1 , що у свою чергу є достатньою підставою для відсторонення працівника та свідчить про ухилення останнього від проведення вакцинації.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, висновки останнього є формальними, а тому останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Підстави для зупинення провадження по справі до розгляду справи №130/3548/21 Великою Палатою Верховного Суду відсутні, оскільки розгляд справи з аналогічних правовідносин та зупинення провадження по справі з метою врегулювання судової практики суперечить вимогам чинного цивільного законодавства та не входить до юридичних підстав зупинення провадження по справі.

У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати, понесені останнім з метою розгляду справи, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 977,20 грн.

Крім того, підлягає стягненню з ОСОБА_1 недоплачена ним сума судового збору за подання дійсного позову в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Міський тролейбус» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рога Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Міський тролейбус» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Міський тролейбус» судовий збір в розмірі 2 977,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачену суму судового збору в розмірі 992,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.