ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/795/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2022 р.

Петриківський райсуд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Іщенко І.М., при секретарі Клисак Н.Г., за участі представника позивача адвоката Твардієвич Є.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності на житловий будинок

В С Т А Н О В И В

02.08.2022 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посилаючись на те, що між ними 12.12.2020 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , із розстрочкою виплати суми вартості нерухомого майна, відповідно до графіку, погодженого між сторонами. За домовленістю сторін продаж будинку вчинявся за 168 600 грн.

Станом на 29.06.2022 року нею був повністю погашений борг, про що відповідачка надала розписку, але вона ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду для захисту своїх порушених прав та просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 12.12.2020 року та за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

30.08.2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про визнання позову, в якій вона зазначила що 12.12.2020 року із позивачкою вона уклала договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності на підставці судового рішення від 19.09.2013 року. Станом на 29.06.2022 року позивач сплатила їй всю суму боргу, однак із скутим матеріальним становищем вона не може прибути до нотаріуса, просить задовольнити позов і розглядати справу у її відсутність ( а.с.31).

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора ОСОБА_3 до суду надійшли письмові заперечення на позов, в якому сторона зазначає, що зазначений договір купівля-продажу будинку від 12.12.2020 року повинен бути нотаріально посвідчений і він є власником земельної ділянки по вказаній адресі, про що додав витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просив відмовити в позовних вимогах та розглядати справі у його відсутність. ( а.с.49, 57)

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Твардієвич Є.О., позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю, просив задовольнити в повному обсязі, так як відповідач підтримала позовні вимоги позивачки, позивачка є власницею житлового будинку по сказаній адресі, а майнові інтереси ОСОБА_3 не порушуються так як він не має відношення до житлового будинку.

Заслухавши представника позивачки, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Судом були встановлені наступні юридичні факти та правовідносини.

Судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована із 22.11.2006 року в АДРЕСА_2 що підтверджується копією паспорту ( а.с.7).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована із 03.06.1982 року в Ленінському районному відділу Дніпропетровського міського управління УМВС України у Дніпропетровській області по АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта ( а.с.10).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на майно від 09.04.2014 року, наданого представником позивача, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності на підставці судового рішення Петриківського райсуду від 19.09.2013 року ( а.с.12).

12 грудня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали між собою письмовий договір купівлі-продажу житлового будинку із розстроченням платежу, в якому ОСОБА_2 продала позивачці площею 42,8 кв.м. житловий будинок АДРЕСА_1 за 168 600 грн за домовленістю сторін Вказаний договір купівлі-продажу був підписаний сторонами, але нотаріально не посвідчений. ( а.с.14-16)

29 червня 2022 року ОСОБА_2 власноручно написала розписку про те, що ОСОБА_1 сплатила їй повну суму коштів за договором купівлі-продажу від 12.12.2020 року житлового будинку АДРЕСА_1 і претензій до неї не має, що підтверджується оглянутим в суді оригіналом розписки наданим представником позивачки та її копією ( а.с.11)

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на майно від 16.02.2021 року, наданого до суду третьою особою ОСОБА_3 , він являється власником земельної ділянки прощею 0,1496 га яка розташована за адресом АДРЕСА_1 на підставці свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.09.2014 року ( а.с.36).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі за № 623/2589/17-ц , провадженні № 61-36385св18).

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з особистих причин не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17 та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010 у Державному реєстрі прав реєструються права на такі об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення: житлові будинки. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Оцінивши надані позивачем не засвідчений нотаріально договір купівлі-продажу житлового будинку від 12.12.2020 року та розписку від 29 червня 2022 року про сплату боргу за будинок , суд дійшов висновку про те, що сторони в належній нотаріальній формі не уклали купівлі-продажу житлового будинку, тому відсутні підстави вважати ці документи належними доказами вказаного договору купівлі-продажу будинку. Самі по собі передача позивачкою грошових коштів відповідачці не свідчать про укладення сторонами договору-купівлі продажу.

До того ж судом встановлено, що за місцем розташування спірного житлового будинку в АДРЕСА_1 мається земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, між ним та

ОСОБА_2 є спірні відносини щодо майнових прав, про що свідчить відзив ОСОБА_3 .

Посилання представника позивача на те, що позивач та відповідач домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку не доведені належними та допустимими доказами, як і те, що

ОСОБА_2 погодилась продати ОСОБА_1 будинок саме за 168 600 грн.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 151/260/18, провадження № 61-46710св18). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

У справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87). У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, статтями 12, 13, 81, 76, 80, 89, 141, 264-265 ЦПК України, ст.210, 220, 334, 377 626, 632, 638, 655, 657 ЦК України, суд

УХВАЛИВ

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Петриківський райсуд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів від дня проголошення.

Учасники справи, які не були присутніми при оголошенні рішення, можуть оскаржити рішення протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: І. М. Іщенко