Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/8053/21
Номер провадження 22-ц/824/8814/2022
Головуючий у суді першої інстанції Н.Г. Притула
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
16 листопада 2022 року місто Київ

Справа №761/8053/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

учасники справи:

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю

«ФМ Польща»

заінтересована особа (боржник) Приватне акціонерне товариство

«Страхова компанія «ПЗУ Україна»

заінтересована особа (боржник) ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року, постановленуу складі судді Притули Н. Г., в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва, повна ухвала складена 20 червня 2022 року

у с т а н о в и в :

У березні 2021 року ТОВ «ФМ Польща» звернулося до суду із клопотанням про надання дозволу на примусове виконання заочного вироку районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020, який набрав законної сили 24.03.2020, у справі №X GC 856/17 за позовом ТОВ «ФМ Польща» проти ОСОБА_1, ПрАТ «ПЗУ Україна» про виплату 19288,05 Євро, та яким присуджено стягнути солідарно з ПАТ «ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 , 19288,05 Євро суми основного боргу та 5% річних, розрахованих з 10.10.2017, а також 14 050,69 польських злотих у якості судових витрат на користь ТОВ «ФМ Польща», мотивоване тим, що вказаним заочним вироком польського суду присуджено стягнути солідарно з ПрАТ «ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФМ Польща» суму боргу, відсотки, а також судові витрати. Даний вирок набрав законної сили і дійсний до виконання. Проте боржник ОСОБА_1 проживає на території України, є громадянином України, боржник ПрАТ«СК «ПЗУ Україна» також знаходиться на території України, добровільно вони виконувати вирок не бажають, внаслідок чого порушується право заявника на розпорядження належними йому коштами, тому він змушений звернутися до суду з проханням надати дозвіл на примусове виконання вироку польського суду. Звертає увагу, що боржникам було своєчасно і належним чином вручено судові виклики у цій справі, що підтверджується повідомленнями судів. З метою можливості примусового виконання рішення іноземного суду, посилаючись на Договір між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікований постановою Верховної Ради від 04.02.1994, заявник просить задовольнити подане клопотання та нади дозвіл на примусове виконання заочного вироку польського суду на території України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року клопотання ТОВ «ФМ Польща» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задоволено. Надано дозвіл на примусове виконання заочного вироку районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020, який набрав законної сили 24.03.2020, у справі №X GC 856/17 за позовом ТОВ «ФМ Польща» проти ОСОБА_1, ПрАТ «ПЗУ Україна» про виплату 19288,05 Євро за яким стягнути солідарно з ПрАТ «ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФМ Польща» 19288,05 Євро суми основного боргу, що становить еквівалент 589 577,82 грн, 5% річних, розрахованих з 10.10.2017 по 28.02.2021, що становить 3 271,70 Євро та становить еквівалент 100 006,05 грн, а також 14 050,69 польських злотих, що становить еквівалент 92 244,18 грн у якості судових витрат.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання ТОВ «ФМ Польща» в частині надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду про стягнення з нього суми боргу, процентів та судових витрат, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, порушення судом норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для правільного вирішення спору, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції задовольняючи клопотання ТOB «ФМ Польща» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду покладався виключно на твердження заявника про дотримання передбачених чинним законодавством для надання дозволу на виконання рішення іноземного суду умов, та не звернув увагу на відсутність належних та допустимих доказів дотримання вказаних умов, у зв`язку з чим дійшов невірного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання стосовно ОСОБА_1 . Апелянт переконаний, що допущені судом першої інстанції порушення вимог чинного законодавства України полягають у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, через відсутність вирішення питання про компетенцію Польського суду, який виніс рішення, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, через відсутність в матеріалах справи повного рішення Польського суду, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи через необґрунтоване та неаргументоване надання переваги доводам заявника - ТОВ «ФМ Польща» над доводами ОСОБА_1 , порушенні норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, яке полягає у невиконанні судом свого обов`язку по перевірці дотримання передбачених чинним законодавством для надання дозволу на виконання рішення іноземного суду умов.

Апелянт вважає, що вказана ухвала суду підлягає скасуванню в частині, що стосується надання дозволу на примусове виконання заочного вироку польського суду, що стосується стягнення з ОСОБА_1 , оскільки у матеріалах справи відсутністі докази його належного повідомлення про розгляд справи судом республіки Польща.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ТOB «ФМ Польща» та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не скористалися.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити з викладених в ній підстав.

Представники ТOB «ФМ Польща» та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від вказаних осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності боржника, з урахуванням вимог ч. 2 ст.372 ЦПК України. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, заочним вироком районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020 у справі №X GC 856/17 за позовом ТОВ «ФМ Польща» проти ОСОБА_1, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про виплату 19 288,05 Євро, присуджено стягнути солідарно з ПрАТ «СК«ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 , 19 288,05 Євро суми основного боргу та 5% річних, розрахованих з 10.10.2017 до дня оплати, а також суму 14 050,69 польських злотих у якості судових витрат на користь ТОВ «ФМ Польща».

Цей заочний вирок набрав законної сили 24.03.202, добровільно боржниками не виконаний.

Задовольняючи клопотання ТOB«ФМ Польща» про надання дозволу на примусове виконання іноземного суду, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на примусове виконання заочного вироку районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020 у справі №X GC 856/17, а боржниками не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження їх існування.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону, з огляду на таке.

Перелік правовідносин та перелік органів іноземних держав, рішення яких по спорах, що виникають з цих правовідносин, можуть бути визнані та виконані в Україні, визначається статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Так, згідно із частиною першою цієї статті в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбаченихчастиною другоюцієї статті.

Предметом розгляду у цій справі є клопотання ТОВ «ФМ Польща» про надання дозволу на примусове виконання заочного вироку районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020 у справі №X GC 856/17 за позовом ТОВ «ФМ Польща» проти ОСОБА_1, ПрАТ«СК «ПЗУ Україна» про виплату боргу та процентів.

Визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом (пункт 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше (стаття 462 ЦПК України).

Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 468 ЦПК України).

У статті 33 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року, який ратифікований 04 лютого 1994 року (далі - Договір про правову допомогу), передбачено, що зобов`язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству. У справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача. Компетенція, про яку йде мова в пункті 2, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин.

За умов, передбачених цим Договором, договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони: 1) рішення судів з цивільних справ; 2) рішення судів з кримінальних справ в частині, що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Положення пункту 1 застосовуються також до мирових угод з цивільних справ майнового характеру затверджених судом (стаття 49 Договору про правову допомогу).

Рішення, зазначені в статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої договірної сторони, якщо: 1) згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином; 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї договірної сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане (стаття 50 Договору про правову допомогу).

Клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції. До клопотання потрібно додати: 1) рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, якщо рішення не набрало законної сили, разом з підтвердженням, що воно підлягає виконанню, якщо це не витікає з самого рішення; 2) документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене; а в випадку обмеженої процесуальної здатності сторони - документ, який підтверджує, що та сторона була представлена належним чином; 3) завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане (стаття 51 Договору про правову допомогу).

Підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені у статті 468 ЦПК України.

Частина 2 статті 468 ЦПК України передбачає випадки за яких у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

У статті 52 Договору про правову допомогу передбачено, що визнання і виконання рішення належить до компетенції суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане. При розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51. Для визнання і виконання рішення застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; це стосується також форми клопотання про визнання і виконання рішення. До клопотання про визнання і виконання рішення належить додати його копію і копію додатків для вручення учасникам справи.

Порядок повідомлення учасника справи про судовий процес і вручення цій особі судової повістки (виклику в суд) регулюється правом держави, суд якої вирішує справу по суті (lex fori).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні рішення іноземного суду покладається на сторону, яка заперечує проти заяви (клопотання) стягувача.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що підстави, передбачені вказаними нормами права, для відмови у задоволенні клопотання стягувача відсутні, а боржник не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження їх існування.

Доводи апеляційної скаги про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд судом справи судом Республикі Польща колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що повністю спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставнами справи, з огляду на наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 466/8161/17 вказано, що «здійснення судових доручень про вручення документів покликане забезпечити реалізацію права сторони, повідомлення якої здійснюється, на участь у судовому засіданні з метою ефективного захисту своїх прав, для чого їй повідомляється про судовий розгляд справи, щоб вона могла взяти безпосередню участь в судовому засіданні».

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 461/8156/17 зроблено висновок, що «однією з необхідних передумов для визнання і виконання рішення суду Договірної Сторони є надання стороні можливості захисту своїх прав при розгляді справи по суті, що передбачає, зокрема, отримання виклику в судове засідання своєчасно і належним чином. Пунктом 2 частини другої статті 51 Договору про правову допомогу передбачено, що до клопотання про визнання і виконання рішення подається документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене. Таким чином, порядок повідомлення учасника справи про судовий процес і вручення цій особі судової повістки (виклику в суд) регулюється правом держави, суд якої вирішує справу по суті (lex fori).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 було повідомлено про розгляд справи стосовно цього в польському суді, що підтверджується матеріалами справи за дорученням польського суду про вручення судових документів та про вручення виклику в судове засідання боржника.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 28.02.2019 у справі №759/12038/18 встановлено факт обізнаності ОСОБА_1 про перебування в провадженні Святошинського районного суду м.Києва на виконанні доручення польського суду про вручення документів. Однак ОСОБА_1 в судове засідання не з`являвся та повідомляв про неможливість прибуття в судові засідання. Заперечуючи належне повідомлення про час та місце слухання справи, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, що в переліку документів, які були надіслані польським судом та які намагався вручити Святошинський районний суд м.Києва, не було повідомлення про час та місце розгляду справи.

Так, установивши, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи районним судом Республіки Польща у порядку виконання судового доручення польського суду про вручення боржнику судових документів, що стосуються розгляду заяви ТОВ «ФК Польща», яке було повернуто до запитуючої сторони, суд першої інстанції, врахувавши вимоги вказаних норм права й обставини справи, дійшов правильного висновку, що стягувачем подано всі документи, які необхідні для виконання рішення іноземного суду. При цьому підтвердженням обізнаності ОСОБА_1 про розгляд справи у Республіці Польща є те, що Святошинським районним судом м. Києва доручення польського суду про вручення судових документів ОСОБА_1 через Головне територіальне управління юстиції у м.Києві на шістнадцяти аркушах було повернуто без виконання, оскільки ОСОБА_1 у судові засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, що на підставі ч. 6 ст. 501 ЦПК України дає суду підстави вважати, що такі документи є врученими.

Отже, боржника ОСОБА_1 було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог процесуального законодавства Республіки Польща, про що зазначено в судовому рішенні іноземного суду та на підставі ч. 6 ст. 501 ЦПК України документи надіслані іноземним судом для вручення боржнику вважаються врученими.

Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині повністю спростовуються зазначеним вище.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність вирішення питання про компетенцію Польського суду, який виніс рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, положення статті 20 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня

1993 року, який ратифікований 04 лютого 1994 року визначено, що якщо відповідно до положень цього Договору порушення справи належить до компетенції органів обох Договірних Сторін, а клопотання про порушення справи подано до органу однієї з них, то компетенція органу іншої Договірної Сторони виключається.

Зобов`язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству (ст. 33 Договору).

У справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача. Компетенція, про яку йде мова в пункті 2, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин.

Відповідальність за заподіяну шкоду, яка не виникає з договірних відносин (недозволені дії) визначається законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої мав місце випадок, що є джерелом зобов`язання. Однак, коли позивач і відповідач є громадянами однієї Договірної Сторони, застосовується законодавство цієї Договірної Сторони (ст. 35 Договору).

У справах, зазначених у пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої мав місце випадок, що є джерелом зобов`язання, або на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на тій території знаходиться майно відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 проживає на території України, є громадянином держави Україна, майно відповідача знаходиться на території України. Доказів зміни за згодою учасників договірних відносин місця розгляду справи матеріали справи не містять. Таких доказів не подано боржником у розпорядження суду. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не оспорив компетенцію суду на стадії розгляду справи та не оскаржив судове рішення іноземного суду з цих мотивів.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на некомптенстність польського суду при вирішенні справи, оскільки боржники перебувають на території України та саме суду в Україні підсудна вказана справа є безпідставними та необгрнутованими. Такі доводи є хибним тлумачення ОСОБА_1 норм міжнародного права та чинного в Україні законодавства.

Безпідставними є посилання боржника як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали суду відсутність в матеріалах справи повного рішення польського суду, оскільки судом було встановлено дотримання стягувачем при подачі клопотання вимог, встановлених ст. 466 ЦПК України.

Наявна у матеріалах справи копія заочного вироку польського суду засвідчена печаткою суду, містить переклад на українську мову, засвідчений нотаріально. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про надання дозволу на примусове виконання рішення, суд не може оцінювати, чи законним є прийняте рішення, обговорювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні клопотання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні клопотання, перелік яких міститься у ст. 468 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують та фактично зводяться до незгоди апелянта із постановленою судом першої інстанції ухвалою.

Встановивши відсутність підстав, за яких у задоволенні клопотання може бути відмовлено, суд зробив обґрунтований висновок про задоволення клопотання ТОВ «ФК Польща» про надання дозволу на примусове виконання заочного вироку районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020 у справі №X GC 856/17.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справу розглянуто компетентним судом (боржником не доведено суду апеляційної інстанції того, що дана справа не була підсудна суду Республіки Польща), строк пред`явлення рішення до примусового виконання не сплинув, а виконання цього рішення не суперечить інтересам України, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для надання дозволу на примусове виконання зазначеного судового рішення іноземного суду

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні клопотання ТОВ «ФК «Польща» не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Загалом доводи апеляційної скарги є ідентичними запереченням боржника, вказаним ним у відзиві на клопотання, яким судом першої інстанції було надано вмотивовану, належну та обгрунтовану оцінку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану ухвалу в частині надання дозволу на примусове виконання заочного вироку польського суду, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФМ Польща» суму боргу, проценти та судові витрати слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення витрати боржника по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року в частині надання дозволу на примусове виконання заочного вироку районного суду в місті Лодзь (Республіка Польща) від 06.02.2020, який набрав законної сили 24.03.2020, у справі №X GC 856/17 за позовом ТОВ «ФМ Польща» проти ОСОБА_1, ПАТ «ПЗУ Україна» про виплату 19288,05 Євро за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФМ Польща» 19288,05 Євро суми основного боргу, що становить еквівалент 589 577,82 грн, 5% річних, розрахованих з 10.10.2017 по 28.02.2021 що становить 3 271,70 Євро та становить еквівалент 100 006,05 грн, а також 14 050,69 польських злотих, що становить еквівалент 92 244,18 грн у якості судових витрат залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 01 грудня 2022 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна