ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2609/19 Номер провадження 22-ц/814/4761/22Головуючий у 1-й інстанції Коновод О. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Бродській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 його частки, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Староаврамівка, Хорольського району Полтавської області, у період часу з березня 1998 року по 19.07.2019 року; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , житлова площа 19,6 кв.м., загальна площа 38,4 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , житлова площа 19,6 кв.м., загальна площа 38,4 кв.м., та складається з наступних будівель і споруд: А-1- житловий будинок, сарай літ. Б, сарай літ.В, погріб літ. Г, колодязь №1, огорожа №2, розташований на земельній ділянці Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (колишньої Староаврамівської сільської ради).

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона, ОСОБА_2 , починаючи з березня 1998 року по січень 2009 року фактично проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , який належить їй на праві приватної власності, де вели спільне господарство та підтримували подружні стосунки.

15 квітня 2008 року на спільні кошти із співмешканцем ОСОБА_3 на його ім`я було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , житлова площа 19, 6 кв.м., загальна площа 38, 4 кв.м.,та складається з наступних будівель і споруд: А-1- житловий будинок, сарай літ. Б, сарай літ.В, погріб літ. Г, колодязь №1, огорожа №2, розташований на земельній ділянці сільської ради, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 15.04.2008 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Березою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №512, а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 21454175, виданого 30.12.2008 року КП Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації».

З січня 2009 року позивач, ОСОБА_2 разом із співмешканцем ОСОБА_3 продовжили проживати однією сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ,що доводиться копією свідоцтва про його смерть серія НОМЕР_1 . Вважає, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 його частину.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ його частки задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Староаврамівка Хорольського району Полтавської області, у період часу з 01 січня 2004 року по 19 липня 2019 року.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 19,6 кв.м., загальною площею 38,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 19,6 кв.м., загальною площею 38,4 кв.м., та складається з наступних будівель і споруд: А-1- житловий будинок, сарай літ. Б, сарай літ.В, погріб літ. Г, колодязь №1, огорожа №2, розташований на земельній ділянці Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (колишньої Староаврамівської сільської ради).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1536 грн.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року в частині визнання спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Посилається на те, що судом безпідставно не взято до уваги доводи та аргументи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, залишено без уваги пояснення представника відповідача, озвучені у судовому засіданні, а також зроблені помилкові висновки щодо показань свідків, які були допитані у судовому засіданні.

Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу необхідне позивачу для одержання нею права на спадкування за законом після померлого. Однак, посилаючись на практику Верховного Суду апелянт стверджує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Натомість, допитаний у судовому засіданні свідок зі сторони відповідача ОСОБА_4 повідомив суду першої інстанції, що кошти на придбання спірного будинку померлому ОСОБА_3 дала його сестра ОСОБА_5 , оскільки на той час у нього були відсутні власні кошти, а ОСОБА_2 хворіла, і всі заощадження йшли на ліки. Свідок також повідомив, що він доволі часто допомагав ОСОБА_3 по господарству, саджати огород, ремонтувати будинок, натомість ОСОБА_2 не брала участі у веденні домашнього господарства. Так, на думку апелянта, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження своїх вимог щодо визнання спірного будинку спільним сумісним майном та визнання за позивачем права власності на Ѕ частки спірного житлового будинку.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, адже вирішив стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору, проте позивач не заявляла подібних позовних вимог.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На момент розгляду справи був присутній представник відповідач, позивач та її представник прохали справу слухати у їх відсутність, відповідач будучи повідомленою до суду не з`явилася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 , починаючи з березня 1998 року по січень 2009 року фактично проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , який належить їй на праві приватної власності, де вели спільне господарство та підтримували подружні стосунки.

15 квітня 2008 року на спільні кошти із співмешканцем ОСОБА_3 на його ім`я було придбано житловий будинок АДРЕСА_2 , житлова площа 19, 6 кв.м., загальна площа 38, 4 кв.м.,та складається з наступних будівель і споруд: А-1- житловий будинок, сарай літ. Б, сарай літ. В, погріб літ. Г, колодязь №1, огорожа №2, розташований на земельній ділянці сільської ради, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 15.04.2008 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Березою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №512, а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 21454175, виданого 30.12.2008 року КП Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації».

З січня 2009 року позивач, ОСОБА_2 разом із співмешканцем ОСОБА_3 продовжили проживати однією сім`єю у спірному житловому будинку, де вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати до дня його смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 1969 р.н., помер у селі Староаврамівка, Хорольського району, Полтавської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Староаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області.

З повідомлення Хорольської державної нотаріальної контори від 10.12.2009 року за № 1551/02-14 слідує, що спадкова справа до майна ОСОБА_3 , 1969 року народження, дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрита 26.11.2019 року на підставі заяви дочки спадкодавця, спадкоємця першої черги за законом, про прийняття спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому вважав за можливе встановити факт проживання однією сім`єю померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 19.07.2019 року включно.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт спільного проживання позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 січня 2004 року по 19 липня 2019 року, доводиться наступними доказами, що містяться у матеріалах справи: довідками виконавчого комітету Староаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 03 грудня 2019 року за №1194 та №1195; актом Староаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 03 грудня 2019 року за № 1196; копією трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення 15 грудня 1987 року на ім`я ОСОБА_2 , з якої слідує, що починаючи з 01.06.2003 року по 23.03.2007 року позивач працювала в СВК «Зоря» Хорольського району Полтавської області телятницею, де отримувала заробітну плату; копіями свідоцтв про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 та серія НОМЕР_4 ; копіями гарантійних талонів на побутову техніку від 30.08.2004 року та від 06.12.2007 року, а також копією сервісного сертифікату від 26.05.2013. Крім того, зазначені вище обставини були підтверджені показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 28.08.2019 у справі №588/350/15-ц, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20).

Також, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому суд правильно встановив факт проживання однією сім`єю померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 до 19.07.2019 включно.

При цьому, судом вірно зазначено, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), так як КпШС не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 06 квітня 2020 року в справі №641/7033/18 (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року в справі №303/2865/17, від 24 січня 2020 року в справі №546/912/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №163/754/17).

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки, викладені в постановах Верховного Суду при застосуванні відповідних норм права, є обов`язковими.

За таких обставин, суд правильно відзначив, що встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визначення майна набутого за цей період спільною сумісною власністю можливе лише з 01.01.2004 року.

Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23, 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 19,6 кв.м., загальною площею 38,4 кв.м., та складається з наступних будівель і споруд: А-1- житловий будинок, сарай літ. Б, сарай літ.В, погріб літ. Г, колодязь №1, огорожа №2, розташований на земельній ділянці Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (колишньої Староаврамівської сільської ради), що підтверджується копіями Договору купівлі-продажу від 15.04.2008 року (а.с.14); витягу з Державного реєстру правочинів від 15.04.2008 року (а.с.15); витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.12.2008 року (а.с.16).

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем не було спростовано презумпцію спільного майна подружжя, яка в даному випадку виникає відповідно до ч.2 ст. 74 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання вказаного майна спільною сумісною власністю.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження своїх вимог щодо визнання спірного будинку спільним сумісним майном та визнання за позивачем права власності на Ѕ частки спірного житлового будинку, не підтверджуються доказами та не спростовують обставини справи, а тому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.

Окрім цього, довід апелянта щодо того, що свідок ОСОБА_4 повідомив, що кошти на придбання спірного будинку померлому ОСОБА_3 дала його сестра ОСОБА_5 , оскільки на той час у нього були відсутні власні кошти, а ОСОБА_2 через хворобу не допомагала йому по господарству, і даний факт впливає на висновки суду, є необґрунтованим оскільки він не змінює правовий режим майна придбаного спільно сторонами та не спростовує доводи позивача про спільне ведення господарства, оскільки характеризує лише окремий епізод спільного життя, а не сталі відносини які мали місце між позивачкою та ОСОБА_3 .

Разом із тим, щодо твердження скаржника, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, адже вирішив стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору, проте позивач не заявляла подібних позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищенаведене, норма статті 141 ЦПК України є імперативною, а тому суд першої інстанції зобов`язаний був її застосувати і, відповідно, покласти витрати по сплаті судового збору на відповідача, адже, по суті, позов було задоволено.

Так, наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови суду виготовлено 08 грудня 2022 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.А. Гальонкін ________________ О.Ю. Кузнєцова