Справа № 357/7856/22
Провадження № 2/357/2766/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Пустовій Ю. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі Свідоцтва про право власності, їй, на праві спільної часткової власності, належить 33 / 100 частин секції № 405 в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Секція в гуртожитку приватизована згідно із ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканцями гуртожитків», ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». У вищезаному житлі разом з позивачем, зареєстровані діти позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також зареєстрований її бувший чоловік ОСОБА_2 - відповідач по справі, який, фактично, в квартирі не проживає, добровільно залишив житло, вибувши в інше місце проживання, участі в оплаті комунальних платежів не приймає, знятися з реєстрації в квартирі добровільно не бажає, не з`являється за місцем своєї реєстрації. Факт реєстрації відповідача створює ряд незручностей для позивача, як власника житла, а тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 22.09.2022 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 31.10.2022 р. (а.с.22).

31.10.2022 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.11.2022 року (а.с. 24,25).

21.11.2022 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 судове засідання було відкладено на 09.12.222 року (а.с.31,32).

В судовому засіданні 09.12.2022 року позивач підтримала позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 21.11.2022 р. просив суд відкласти розгляд справи, надати час для мирного врегулювання спору. Однак, в судове засідання 09.12.2022 року відповідач не з`явився, про день та час судового засідання повідомлений належним чином, жодних клопотань чи заперечень суду не подав.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 21.11.2012 року, виданого КП БМР Служби приватизації державного житлового фонду, вбачається, що 67 / 100 частин секції № 405 в гуртожитку по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 - 67 / 400 частин; ОСОБА_2 - 67 / 400 частин; ОСОБА_3 - 67 / 400 частин; ОСОБА_4 - 67 / 400 частин (а. с.7).

Згідно договору купівлі-продажу частини секції в гуртожитку від 30.09.2014 р., витягу з Державного реєстру речовиих прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 30.09.2014 року вбачається, що 33 / 100 частин секції № 405 в гуртожитку по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності - ОСОБА_1 - 33 / 100 частин. Набуваючи у власність дану частину квартири, позивачка діяла за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , відповідача у справі (а.с. 9,10-11).

Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади 15.2-03/5513 від 16.05.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 16.05.2022 року зареєстровано чотири особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 - відповідач по справі (а.с.8).

На підставі заяви позивача, юристом КП БМР «МЗС» Т.Макаревською було складено Акт від 31.08.2022 року в присутності позивача та мешканців будинку, за підписом начальника КП БМР «МЗС» І.Кривенка. З цього Акту вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в кім. (квартирі). АДРЕСА_3 тимчасово відсутній, з 2021 року і по теперішній час (а.с.13).

Позивач суду пояснила, що з відповідачем по справі - ОСОБА_2 , перебувала в зареєстрованому шлюбі по грудень 2016 року. В 2021 році відповідач виселився із спільної квартири, не проживає більше року з сім`єю. Фактично відповідач проживає в с.Житники Жашківського району, Черкаської області. Добровільно знятися з реєстрації в спірній квартирі відповідач не бажає, коштів на утримання житла не надає, аліменти на утримання дітей не сплачує. А тому його реєстрація в помешканні спричиняє незручності позивачу, додаткові витрати, неможливість оформити субсидію. Наразі, в кімнаті АДРЕСА_3 проживає позивач зі своїми дітьми. Відповідач протягом року взагалі не навідується до вказаного помешкання, не надає кошти на утримання квартири.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Позивач, обгрунтвуючи свій позов, посилається на положення ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак, в даному випадку, суд вважає безпідставним посилання позивача на положення ст. 405 ЦК України, оскільки мова йде не про право користування члена сім`ї власника житла. Відповідач є співвласником цього житла.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову.

Проаналізувавши надані суду докази по справі, з`ясувавши позицію позивача, суд приходить до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження в суді, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом з позивачем є співвласниками кв. АДРЕСА_3 , а позбавлення власника права користування його майном порушує саму сутність права власності, оскільки власнику належить право як володіння, так і користування та розпорядження своїм майном. Позбавлення співвласника майна права користування цим майном призведе до нехтування принципом непорушності права приватної власності

Крім того, з`ясувавши дійсну сутність позовних вимог, судом встановлено, що позивач фактично бажає отримати відшкодування понесених нею витрат на утримання майна та можливість оформлення субсидії, що не є тотожним з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, в даному випадку, позивач обрала не вірний спосіб захисту своїх інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.

Отже ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено позовних вимог. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст. 29, 317,391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 19.12. 2022 року.

Суддя О. Я. Ярмола