КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/4052/21

номер провадження: 22-ц/824/2207/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мельника Я.С., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року у складі судді Коваль О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Фавор» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Фавор» (далі - ТОВ «Фірма «Фавор»), у якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 22 вересня 2021 року (а.с.148-166, т.1) просив: визнати незаконним наказ № 47.1 від 22 грудня 2020 року, дії відповідача, які передували звільненню і саме звільнення та поновити його на роботі оператора пакувальних автоматів в ТОВ «Фірма «Фавор»; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток, який станом на 30 червня 2021 року становить 85 449 грн 00 коп., за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 375 грн 00 коп. Також ОСОБА_1 просив, що у разі виявлення під час розгляду справи не донарахування відповідачем розміру заробітної платина та інших належних сум при звільненні, прийняти рішення про стягнення з відповідача недонарохованих сум.

Позов мотивований тим, що 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 із запізненням в оформленні на підставі наказу № 44.1 від 27 листопада 2020 року було прийнято на роботу до ТОВ «Фірма «Фавор» на посаду оператора пакувальних автоматів. Позивач вказував, що на підставі його заяви від 22 грудня 2020 року його було звільнено з посади оператора пакувальних автоматів ТОВ «Фірма «Фавор» за згодою сторін відповідно ч.1 ст. 36 КЗпП України, про що було видано наказ № 47.1 від 22 грудня 2020 року та внесено запис до його трудової книжки.

Позивач вважав, що наказ про його звільнення є незаконним, оскільки заяву про звільнення від 22 грудня 2020 року він написав під психічним та моральним примусом, який полягав у постійних загрозах безпідставного застосування заходів дисциплінарного стягнення та матеріальної відповідальності. Крім того, у вказаній вище заяві сторони не погодили дату звільнення. Вказував, що він не був ознайомлений у день звільнення з наказом про звільнення, а про його існування йому стало відомо лише 25 січня 2021 року, коли він після закінчення карантинних обмежень, пов`язаних з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, вийшов на роботу, де йому під підпис видали наказ про звільнення. Також зазначав, що йому вчасно не було повернуто трудову книжку та не проведені розрахунки при звільненні. Вказував, що у зв`язку з численними порушеннями відповідачем вимог трудового законодавства наказ № 47.1 від 22 грудня 2020 року про його звільнення за ч.1 ст.36 КЗпП України підлягає скасуванню з поновленням його на посаді та стягненням з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що становить 85 449 грн 00 коп. Також позивач зазначав, що внаслідок незаконних дій керівництва ТОВ «Фірма «Фавор» при його звільненні йому заподіяна моральна шкода, яка не може бути відшкодована лише самим фактом констатації порушення трудових права позивача. Розмір заподіяної моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив у сумі 30 375 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що наявними у справі доказами доведено існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін. Водночас у справі відсутні належні та допустимі докази того, що звільнення позивача було під будь-яким тиском, а роботодавцем порушено процедуру його звільнення. Оскільки під час звільнення позивача судом не встановлено порушень трудового законодавства з боку відповідача, а позивач пов`язував заподіяння йому моральної шкоди з протиправним звільненням, та приймаючи до уваги, що позивачем не надано доказів в обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції критично оцінив посилання позивача на несвоєчасну виплату йому 36 грн 00 коп., оскільки встановлено, що внаслідок помилки при розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 при звільненні у грудні 2020 року було донараховано 36 грн 00 коп., проте він, будучи на підприємстві, відмовився їх отримати в касі, у зв`язку з чим таку суму було перераховано йому у безготівковій формі у спосіб та строк, передбачений законом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а саме, визнати незаконним наказ № 47.1 від 22 грудня 2020 року, дії відповідача, які передували звільненню і саме звільнення та поновити ОСОБА_1 на роботі оператора пакувальних автоматів в ТОВ «Фірма «Фавор»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток, який станом на 09 листопада 2021 року становить 180 853 грн 00 коп., за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 375 грн 00 коп. Також просить, у разі виявлення під час розгляду справи недонарахування відповідачем розміру заробітної плати та інших належних сум при звільненні, прийняти рішення про стягнення з відповідача недонарохованих сум.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Вказує, що суд першої інстанції не вивчав відповідність наданих відповідачем даних кількості працівників операторів пакувальних автоматів, зазначених у табелі обліку використання робочих часу за листопада та грудень 2020 року, кількості операторів пакувальних автоматів, зазначених у наданому відповідачем штатному розписі від 01 вересня 2020 року, а також суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик і допит свідків для з`ясування вказаних вище обставин. Стверджує, що табель робочого часу складено відповідачем минулим часом з корегуванням даних, в якому невірно вказано кількість робочих днів.

Вказує, що акт від 22 грудня 2020 року і службова записка від 22 грудня 2020 року, на підставі яких суд першої інстанції приймав оскаржуване рішення, підроблені заступником головного бухгалтера ТОВ «Фірма «Фавор» ОСОБА_3 та бухгалтером цього товариства ОСОБА_4 . Зазначає, що складений заступником головного бухгалтера ТОВ «Фірма «Фавор» ОСОБА_3 обхідний лист від 22 листопада 2020 року також є підробленим.

Вказує, що пояснення в суді першої інстанції свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про те, що вони є працівниками ТОВ «Фірма «Фавор» і були присутні при написанні позивачем заяви про звільнення за згодою сторін, не відповідають дійсності, та як ці особи не були присутні під час написання ним заяви про звільнення та ці покази свідків суперечать іншим матеріалам справи.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про отримання ним копії трудової книжки саме 22 грудня 2020 року, оскільки підпис у журналі видачі трудових книжок про отримання ОСОБА_1 копії трудової книжки 22 грудня 2020 року виконаний не ним, а іншою особою, що також свідчить про те, що цей документ підроблений. Вказує, що трудова книжка серії НОМЕР_1 оформлена без дотримання вимог Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.

Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що заява про його звільнення за угодою сторін від 22 грудня 2020 року була заздалегідь складена відповідачем та підписана позивачем виключно під психічним та моральним примусом відповідача, який полягав у постійних загрозах безпідставного застосування заходів дисциплінарного стягнення та матеріальної відповідальності.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за їх недоведеністю є необґрунтованим, оскільки суд не дав належної оцінки його доводам про те, що відповідач протягом тривалого часу вчиняв незаконні дії, спрямовані на його звільнення і це призвело до додаткових зусиль для організації його життя. Вказує, що порушення його прав завдало йому душевних страждань, він постійно вимушений вживати заходи щодо захисту своїх прав та інтересів, він постійно перебуває у пригніченому стані. Однак суд першої інстанції наведеним доводам позивача належної правової оцінки не надав.

Вказує, що наявний у матеріалах справи наказ про прийняття його на посаду з 28 листопада 2020 року не може бути доказом прийняття його на роботу до ТОВ «Фірма «Фавор» на посаду оператора пакувальних автоматів, оскільки цей наказ виданий без урахування випробувального строку.

Також зазначає, що одночасно із скасуванням наказу № 47.1 від 22 грудня 2020 року про його звільнення за ч.1 ст.36 КЗпП України та поновленням його на посаді, суд апеляційної інстанції має стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що станом на момент розгляду справи апеляційним судом складає 180 853 грн 00 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фірма «Фавор» - адвокат Іванов А.Б. зазначає, що всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції надав рівні права для всіх учасників справи, а позиція позивача побудована на тому, що всі його доводи заздалегідь є вірними, ще не відповідає принципам змагальності цивільного судочинства. Вказує, що у суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що заяву про звільнення за угодою сторін він написав виключно через те, що на його думку, звільнення працівника за угодою сторін легше оскаржити у судовому порядку. Наведене, на думку відповідача, свідчить про завідомо недобросовісну поведінку позивача. Вказує, що допитані у суді свідки надали пояснення з дотриманням вимог чинного законодавства і процедура їх допиту відбулась згідно з вимогами чинного законодавства, під час їх допиту права ОСОБА_1 не були обмежені. Покази свідків були послідовні та узгоджені. Звертає увагу, що Головне управління Держпраці у Київської області надало відповідь ОСОБА_1 від 24 червня 2021 року №43/4-П-2957-4254, що у діях ТОВ «Фірма «Фавор» не встановлено порушень вимог трудового законодавства, а між сторонами вбачаються ознаки індивідуального спору. Інші доводи скаржника, на думку відповідача, є необґрунтованими та непідтверджені належними і допустимими доказами. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 28 листопада 2020 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ТОВ «Фірма «Фавор» у структурний підрозділ «Механічна служба» на посаду оператора пакувальних автоматів на підставі наказу № 44.1 від 27 листопада 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я генерального директора ТОВ «Фірма «Фавор» з проханням звільнити його з обіймаємої посади за згодою сторін відповідно ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно з наказом генерального директора ТОВ «Фірма «Фавор» № 47.1 від 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

22 грудня 2020 року членами комісії ТОВ «Фірма «Фавор» у складі: заступника головного бухгалтера - ОСОБА_3; бухгалтера - ОСОБА_4 та бухгалтера - ОСОБА_9 , складено акт про те, що 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 відмовився підписувати наказ про припинення трудового договору, не пояснюючи причин своєї відмови.

З наявної в матеріалах справи службової записки заступника головного бухгалтера ТОВ «Фірма «Фавор» від 22 грудня 2020 року видно, що ОСОБА_1 відмовився підписувати наказ про звільнення з посади № 47.1 від 22 грудня 2020 року, у зв`язку з тим, що, на його думку, неправильно розрахована заробітна плата при звільненні.

На підставі наказу про звільнення № 47.1 від 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 того ж дня отримав трудову книжку при звільненні, про що свідчить його підпис у книзі обліку та руху трудових книжок.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17 (провадження № 61-7851св18).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу № 47.1 від 22 грудня 2020 року про звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, позивач вказував, що заяву від 22 грудня 2020 року про звільнення за згодою сторін він написав під психічним та моральним примусом відповідача, який полягав у постійних загрозах безпідставного застосування заходів дисциплінарного стягнення та матеріальної відповідальності.

Допитані у суді першої інстанції свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підписали присягу свідка та були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, пояснили, що вони є працівниками ТОВ «Фірма «Фавор» і були присутні при написанні ОСОБА_1 заяви про звільнення за згодою сторін. Вказували, що позивач добровільно написав цю заяву без погроз, залякування та будь-якого тиску ані морального, ані фізичного. Мова йшла про неякісну роботу позивача, тому йому було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, але він погодився звільнитися тільки за згодою сторін, на що погодився керівник товариства.

Враховуючи, що вказані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень та їх покази в суді апеляційної інстанції не були спростовані позивачем, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ці свідки є працівниками відповідача, а тому їх покази не можуть бути допустимими доказами у справі.

Також колегія суддів враховує, що позивач не надав суду будь-яких доказів того, що заяву про звільнення за згодою сторін він написав під психічним та моральним примусом, який полягав у постійних загрозах безпідставного застосування заходів дисциплінарного стягнення та матеріальної відповідальності, оскільки у справі відсутні докази того, що ОСОБА_10 звертався до правоохоронних органів з приводу тиску та погроз з боку відповідача. Крім того, стверджуючи про погрози керівництва відповідача про притягнення його до матеріальної відповідальності, позивач не надав суду доказів того, що він обіймав матеріально - відповідальну посаду у відповідача.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що у заяві про звільнення за угодою сторін від 22 грудня 2020 року сторони не погодили дату звільнення, то вони не заслуговують на увагу, оскільки встановивши, що між ОСОБА_1 , як працівником, та ТОВ «Фірма «Фавор», як роботодавцем, була досягнута домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою сторін, так як позивач без примусу 22 грудня 2020 року написав заяву про його звільнення (протилежного не встановлено і позивачем не доведено) і того ж дня роботодавець видав наказ про звільнення працівника за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України відповідно до заяви працівника від 22 грудня 2020 року, то таке звільнення відбулося з дотриманням вимог п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13 червня 2022 року у справі №607/13078/20 (провадження № 61-10442св21).

Отже, встановивши наведені вище фактичні обставини справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оскільки наявними у справі доказами доведено існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін. Разом з тим, у справі відсутні належні та допустимі докази того, що звільнення позивача було під будь-яким тиском, а також, що роботодавцем порушено процедуру його звільнення.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на несвоєчасну виплату йому грошових коштів у розмірі 36 грн 00 коп. при звільненні, оскільки судом першої інстанції встановлено та не спростовано позивачем при апеляційному розгляді справи, що внаслідок помилки при розрахунку заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 у грудні 2020 року було донараховано 36 грн 00 коп., однак він безпідставно відмовився отримати ці кошти в касі підприємства, у зв`язку з чим таку суму було перераховано йому у безготівковій формі у спосіб та строк, передбачений законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що акт від 22 грудня 2020 року, службова записка від 22 грудня 2020 року та обхідний лист від 22 листопада 2020 року, підроблені службовими особами ТОВ «Фірма «Фавор», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт службового підроблення може бути підтверджено виключно вироком або нереабілітуючою постановою суду, які прийняті судом за результатами розгляду кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ст.366 КК України, чого у даному випадку встановлено не було. Більше того, матеріали справи не місять доказів звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів із заявою про вчинення службовими особами ТОВ «Фірма «Фавор» службового підроблення та проведення в рамках такого кримінального провадження відповідної криміналістичної експертизи документів.

Апеляційний суд також відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що підпис у журналі видачі трудових книжок про отримання ним копії трудової книжки 22 грудня 2020 року виконаний не ним, а іншою особою, оскільки для з`ясування цього питання необхідні знання відмінні від знань у галузі права. Однак позивачем не заявлялось клопотання про проведення відповідної почеркознавчої експертизи щодо належності його підпису у вказаному вище журналі відповідно до ст.103 ЦПК України. Також позивачем не надано висновку експертизи, виконаного на його замовлення відповідно до ст.106 ЦПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем ТОВ «Фірма «Фавор» процедури оформлення прийняття позивача на роботу, а також про невідповідність наданих відповідачем даних кількості працівників операторів пакувальних автоматів, зазначених у табелі обліку використання робочих часу за листопада та грудень 2020 року, оскільки вказані обставини не стосуються предмету доказування у даній справі, а саме, законності процедури звільнення позивача за угодою сторін відповідно до наказу відповідача № 47.1 від 22 грудня 2020 року, тому перевірка вказаних обставин суперечить принципам диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.13 ЦПК України та виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні є похідними від позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про його звільнення та поновлення його на роботі, у задоволенні яких судом відмовлено, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням положень ч.2 ст.235 КЗпП України, дійшов правильного висновку про відсутність правих підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні.

Згідно з положеннями ст.237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи, що у даній справі не встановлено порушення законних прав ОСОБА_1 при звільненні з боку роботодавця ТОВ «Фірма «Фавор», колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню за їх безпідставністю.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за їх недоведеністю і безпідставністю.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: