Справа № 206/3020/22
Провадження № 2/206/1064/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022 м.Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Нестеренко Т.В.,

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 03.10.2022 звернувся до Самарського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи позовну заяву тим, що 02 жовтня 1993 року позивач уклав шлюб з відповідачкою. Шлюб зареєстрований у Самарському районному відділі реєстрації м. Дніпропетровська, актовий запис за № 538.18 лютого 2009 року шлюб з відповідачкою було розірвано, актовий запис за № 30, свідоцтво про розірвання шлюбу видане Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. У шлюбі у сторін народилася малолітня дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .У свідоцтві про народження сина, серія НОМЕР_1 виданого 04.10.2017 Самарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у розділі «Батьки» зазначено: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 . З 05 вересня 2019 року, позивач і їх спільний син зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, серії УП № 55 від 19.08.2022 року, у зв`язку з упорядкуванням попереднього ордеру серії НА № 259 від 27.08.2019, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та довідкою про склад сім`ї від 19.09.2022 за № 2040. Відповідачка фактично проживає у доньки з вересня 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 27.09.2022 року за вказаною адресою. Дитина навчається у Комунальному закладі освіти «НВО ім. Кирила і Мефодія № 136» Дніпровської міської ради, що підтверджується довідкою від 20.09.2022 за № 04-09/58-01 та психолого-соціальною характеристикою. Комунальний заклад освіти «НВО ім. Кирила і Мефодія № 136» Дніпровської міської ради територіально розташований поруч з місцем реєстрації відповідачки. Позивач і син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 фактично проживають за місцем реєстрації відповідачки, а саме за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.09.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачка вказує саме на те, що позивач і син проживають за адресою: АДРЕСА_3 , тим самим не заперечує проти проживання позивача з сином у квартирі, яка належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 07.10.2017.Відповідачка кошти на утримання дитини не надає, тому син знаходиться на повному утриманні позивача, він самостійно, власними силами матеріально забезпечує та виховує сина. Враховуючи проблему сина зв`язаною з затримкою мовного розвитку, він періодично влаштовував його на лікування в КУ «Спеціалізований центр медико-соціальной реабілітації дітей» ДОС», що підтверджується висновками невролога та самого закладу. Контролює питання щодо здоров`я свого сина та вчасного огляду у сімейного лікаря, також контролює графік планових щеплень, що підтверджується консультаційним висновком спеціаліста від 14.09.2022 року. Таким чином, позивачем створюються всі належні умови для психологічного та фізичного розвитку дитини. При цьому будь яких перешкод у спілкуванні дитини з його матір`ю позивач не чинить. Інколи мати виявляє бажання поспілкуватись з сином та приїздить за місцем його фактичного проживання. Окрім цього хочу зазначає, що вони з сином надали документи для оформлення приватизації нерухомого майна в рівних частках за адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначив, що він офіційно працює головним спеціалістом у Головному управлінні Державної міграційної служби у Дніпропетровської області, що підтверджується характеристикою від 16.09.2022 та довідкою про доходи від 15.09.2022 року. Відповідно до характеристики з місця роботи за час роботи зарекомендував себе наполегливим, дисциплінованим ініціативним працівником. Належним чином доглядає за дитиною, ознак психологічних та наркологічних захворювань не має, що підтверджується довідкою про проходження психіатричного огляду, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, раніше не судимий. Син сторін забезпечений всім необхідним для належного розвитку та проживання. Враховуючи викладене просив задовольнити позов та визначити місце проживання їх з відповідачем дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

У судове засідання позивач через канцелярію суду подав письмову заяву відповідно до якої просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі та проводити розгляд справи без його участі.

У судове засідання відповідач не з`явилася, 11.11.2022 через канцелярію суду подала заяву відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, разом з тим, зазначила, що проти задоволення заявлених позивачем вимог, щодо визначення місця проживання дитини не заперечує.

У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. надала письмову заяву, в якій зазначила, що проти задоволення вимог позивача не заперечує та подала висновок, щодо доцільності проживання дитини з батьком. Також просила розгляд справи проводити за її відсутності, прийняти рішення в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ..

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву, письмові докази, що є в матеріалах справи, вивчивши письмові заяви учасників процесу, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб 02.10.1993, після укладання шлюбу відповідач своє дошлюбне прізвище змінила на « ОСОБА_2 », у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого повторно 04.10.2017 Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Серія НОМЕР_1 (а.с.16, 7).

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 18.02.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 30 (а.с.17).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 05.09.2019 вих. №4027 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

З копії паспорта позивача Серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

З копії паспорта відповідача Серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.12).

Відповідно до довідки № 2040 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої 19.09.2022 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.14).

З 05 вересня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, серії УП № 55 від 19.08.2022 року (а.с.15).

З копії довідки №04-09/58-01 від 20.09.2022 вбачається, що ОСОБА_3 навчається у 4(8) - А класі КЗО «Навчально-виховному об`єднанні №136 «класична гімназія ім..Кирила і Мефодія - початкова школа - дошкільний навчальний заклад - валеологічний центр» ДМР (а.с.18).

ОСОБА_1 приймає активну участь у житті свого сина, що підтверджується психолого-соціальною характеристикою на учня ОСОБА_3 (а.с.19).

ОСОБА_1 періодично влаштовував сина на лікування в КУ «Спеціалізований центр медико-соціальной реабілітації дітей» ДОС», що підтверджується висновками невролога та самого закладу (а.с.20-24).

ОСОБА_1 офіційно працевлаштований у Головному управлінні Державної міграційної служби у Дніпропетровської області на посаді головного спеціаліста, що підтверджується характеристикою від 16.09.2022 та довідкою про доходи від 15.09.2022 року (а.с.25-26).

Відповідно до довідки № 368 виданого на ім`я ОСОБА_1 ознак психологічних та наркологічних захворювань не має, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин (а.с.27).

Відповідно до заяви зареєстрованої в реєстрі приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. за № 888 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 дала свою згоду на визначення місця проживання їх спільного малолітнього сина ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.28).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.09.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачка вказує саме на те, що позивач і син проживають за адресою: АДРЕСА_3 , тим самим не заперечує проти проживання позивача з сином у квартирі, яка належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 07.10.2017 (а.с.29,31-33).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради зазначено доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оцінюючи надані позивачем письмові докази, суд вважає, що враховуючи інтереси дитини, позицію щодо позовних вимог, а також з врахуванням того що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, а позивач бере активну участі у вихованні свого малолітнього сина, відповідно до досліджених доказів у судовому засіданні суд вважає, що є всі наявні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей, та вищевказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду та керуються правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/2561/16-ц (провадження № 61-12422св18) та постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 711/11527/17 (провадження № 61-18882ск19), тож враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи, що на даний час малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , де для його проживання створені належні умови, батько дитини має самостійний дохід, в той час як мати не заперечує проти заявлених позивачем вимог та визначення місця проживання дитини з батьком, на підставі чого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 29 ЦК України, ст.ст.8, 11, 12, 81, 200, 265-268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Нестеренко