КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/14161/19

номер провадження: 22-ц/824/2945/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мельника Я.С., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року у складі судді Козленко Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з розпискою від 03 травня 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року, зі сплатою 5% від суми позики у період з 03 січня 2017 року по 03 червня 2017 року, що становить 250 євро, а в період з 03 червня 2017 року по 03 березня 2018 року - 7%, що становить 630 євро, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 1 880 євро.

Згідно з розпискою від 06 липня 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США на строк до 20 лютого 2017 року, зі сплатою 5% від суми позики у період з 06 січня 2017 року по 06 березня 2017 року, що становить 200 доларів США, а в період з 06 березня 2017 року по 05 березня 2018 року - 7% від суми позики, що становить 1 680 доларів США, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 3 880 доларів США.

Згідно з розпискою від 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США на строк до 01 березня 2007 року, зі сплатою 5% від суми позики у період з 19 січня 2017 року по 19 березня 2017 року, що становить 100 доларів США, а в період з 19 березня 2017 року по 19 березня 2018 року - 7% від суми позики, що становить 840 доларів США, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 1 940 доларів США.

Згідно з розпискою від 19 квітня 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року, зі сплатою 5% від суми позики у період з 19 січня 2017 року по 19 червня 2017 року, що становить 250 євро, а в період з 19 червня 2017 року по 19 березня 2018 року - 7% від суми позики, що становить 630 євро, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 1 880 євро.

Згідно з розпискою від 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 01 травня 2017 року, зі сплатою 5% від суми позики у період з 19 січня 2017 року по 19 травня 2017 року, що становить 200 євро, а в період з 19 травня 2017 року по 19 березня 2018 року - 7% від суми позики, що становить 700 євро, а всього відповідачка зобов`язувалась повернути 1 900 євро.

Згідно з розпискою від 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 500 євро та 1 500 доларів США на строк до 25 грудня 2017 року, зі сплатою 5% від суми позики у період з 25 січня 2017 року по 25 березня 2018 року, що становить 490 євро, а в період з 2 січня 2017 року по 25 березня 2018 року - 7% від суми позики, що становить 1 470 доларів США, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 990 євро і 2 970 доларів США.

Згідно з розпискою від 27 вересня 2016 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США на строк до 27 вересня 2017 року, зі сплатою 7% від суми позики у період з 27 січня 2017 року по 27 березня 2018 року, що становить 1 960 доларів США, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 3 960 доларів США.

Згідно з розпискою від 29 жовтня 2017 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 968 євро та 1 835 доларів США на строк до 31 грудня 2017 року , зі сплатою 10% від суми позики у період з 31 жовтня 2017 року по 30 березня 2018 року, що становить 485 євро, а в період з 30 жовтня 2017 року по 30 березня 2018 року - 10% від суми позики, що становить 920 доларів США, а всього відповідачка зобов`язалась повернути 1 453 євро та 2 755 доларів США.

Згідно з розпискою від 14 серпня 2017 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 652,00 євро та 1 385,00 доларів США на строк до 14 грудня 2017 року та у період з 30 серпня 2017 року по 30 березня 2018 року зі сплатою 10% від суми позики, що становить 455,00 євро, а у період з 30 серпня 2017 року по 30 березня 2018 року - 10% від суми позики, що становить 973,0 доларів США, а всього за розпискою від 14 серпня 2017 року відповідачка зобов`язалась повернути 1 107 євро та 2 358 доларів США.

Позивачка зазначала, що заочним рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року вказані вище суми боргу за договорами позики від 03 травня 2016 року, від 06 липня 2016 року, від 19 серпня 2016 року, від 19 квітня 2016 року, від 19 серпня 2016 року, від 25 листопада 2016 року, від 27 вересня 2016 року, від 29 жовтня 2017 року та від 14 серпня 2017 року були стягнуті з ОСОБА_2 на її користь.

Вважала, що станом на час звернення до суду з указаним позовом зобов`язання відповідачки щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами за вказаними вище договорами позики не припинились, а тому заборгованість відповідачки по сплаті відсотків за користування грошовими коштами за вказаними вище договорами позики у період з 04 березня 2018 року по 04 травня 2019 року становить 5 698 євро та 10 878 доларів США, що еквівалентно 462 916 грн 83 коп.

Вказувала, що 11 травня 2019 року вона направила на адреси ОСОБА_2 вимогу про сплату заборгованості, яка залишена відповідачкою без реагування.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по сплаті відсотків за договором позики у розмірі 462 916 грн 83 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що постановою Київського апеляційного суду 10 листопада стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 03 травня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року у загальному розмірі 753 216 грн 05 коп. Судом апеляційної інстанції встановлено, що строки повернення позики за укладеними між сторонами договорами позики сплили, а отже припинилося право нараховувати проценти за договорами. В охоронюваних правовідносинах інтереси позивачки забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Зважаючи на те, що вимоги позивачки про сплату відсотків заявлені після спливу строків повернення позики, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за договором позики за їх безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою понад строків договорів позики, визначених в розписках, а саме: в розписці від 19 квітня 2016 року - понад 19 грудня 2017 року до дня повернення позики включно; в розписці від 03 травня 2016 року - понад 03 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 06 липня 2016 року - понад 06 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 19 серпня 2016 року - понад 19 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 19 серпня 2016 року - понад 19 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 25 листопада 2016 року - понад 25 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 27 вересня 2016 року - понад 27 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 29 жовтня 2016 року - понад 30 березня 2018 року до дня повернення позики включно; в розписці від 14 серпня 2017 року - понад 30 березня 2018 року до дня повернення позики включно; суд першої інстанції не врахував, що між сторонами у відповідності до змісту цих розписок досягнуто домовленість щодо сплати процентів до дня повернення позики. Тому, на думку скаржника, у даній справі наявні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки процентів за договорами позики протягом усього часу до дня повернення позики, що відповідає правовим висновкам, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), висновки якої судом першої інстанції були невірно застосовані.

Відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 19 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого остання позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року, зі сплатою 5 % щомісячно. В подальшому строк повернення позики сторонами було продовжено до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики сторонами продовжено до 19 грудня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.14, т.1).

03 травня 2016 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила у позивачки грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року, зі сплатою 5 % щомісячно. В подальшому строк повернення позики сторонами було продовжено до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики сторонами продовжено до 03 грудня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.8, т.1).

06 липня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 2 000 доларів США та зобов`язалась її повернути в строк до 20 лютого 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 21 лютого 2017 року строк повернення позики сторонами продовжено до 6 грудня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с.10).

19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідачка позичила грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США на строк до 01 березня 2017 року, зі сплатою 5 % щомісячно. 1 березня 2017 року строк повернення позики сторонами продовжено до 1 грудня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.12, т.1).

19 серпня 2016 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 1 травня 2017 року, зі сплатою 5 % щомісячно. 18 травня 2017 року строк повернення позики сторонами продовжено до 19 грудня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.16, т.1).

27 вересня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 2 000 доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 27 вересня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.20, т.1).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідачка позичила грошові кошти в розмірі 1 500 доларів та 500 євро на строк до 25 грудня 2017 року, зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.18, т.1).

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 1 385 доларів США та 652 євро, які зобов`язалась повернути до 14 грудня 2017 року, зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.24, т.1).

29 жовтня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 в кредит готівкові кошти в розмірі 1 835 доларів США та 968 євро, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року, зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачкою розпискою про отримання грошових коштів (а.с.22, т.1).

У даній справі позивачкою ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою по вказаних вище договорах позики.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну, є різними за змістом.

Згідно усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (ст.536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст.1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст.625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки ОСОБА_2 зобов`язання за вищенаведеними договорами позики не виконала, борг не повернула, то у березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за цими договорами позики з урахуванням процентів, нарахованих станом на 26 лютого 2018 року, яка становить 10 151 євро та 19 658 доларів США, що еквівалентно 867 488 грн 74 коп.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 867 488 грн 74 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 753 216 грн 05 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У цій постанові від 10 листопада 2020 року Київський апеляційний суд дійшов висновку, зокрема, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики від 19 квітня 2016 року припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 19 грудня 2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Те саме стосується і договорів позики від 03 травня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

Таким чином, відсутність у ОСОБА_1 , як позикодавця, права нараховувати передбачені вказаними вище договорами позики проценти після спливу визначених у цих договорах позики строків, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили й підлягає виконанню та не може бути поставлене під сумнів, оскільки це суперечитиме принципу правової певності.

Установивши, що у даній справі вимоги позивачки про сплату відсотків заявлені після спливу строків повернення позики, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за договором позики за їх безпідставністю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі наявні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки процентів за договорами позики протягом усього часу до дня повернення позики, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), апеляційний суд не приймає до уваги з наведених вище підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність між сторонами домовленості про нарахування відсотків до дня повернення позики, є необґрунтованим, виходячи з такого.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/10711/15-ц (провадження № 61-3001св20) Верховний Суд зазначив, що «відхиляє доводи касаційної скарги про те, що сторони кредитного договору у пункті 4.2 кредитного договору передбачили іншу домовленість, яка допускає нарахування процентів з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок, оскільки право банку нараховувати передбачені договором проценти припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове стягнення заборгованості у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, тоді як тлумачення умов укладеного сторонами договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства. Доводи касаційної скарги про дію кредитного договору до повного повернення позичальником кредиту, сплати процентів та можливість нарахування у зв`язку з цим процентів до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова кредитного договору не є встановленням строку дії договору у розумінні ст.251 ЦК України, згідно з якою визначено поняття строку та терміну. Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, обґрунтовано відхилена судами. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про помилкове врахування судами постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), є безпідставними, оскільки положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення коштів поза межами строку дії договору».

Крім того, у п.37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) зроблено висновок, що припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею).

У даному випадку після набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за вказаними вище договорами позики, користування ОСОБА_2 цими коштами не може вважатись правомірним, що виключає щомісячну виплату процентів до дня повернення позики.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: