Номер провадження: 22-ц/813/8049/22
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Склярська І. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Приходько Л.А., Семиженка Г.В.,

секретар Куріньова Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Гуревського В.К.), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зобов`язання привести із нежитлового в житловий стан квартиру, визнання права власності на квартиру та витребування майна,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

03.09.2015 до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Одеської державної нотаріальної контори та просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 вересня 2010, видане Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за № 3-929.

21.01.2016 ОСОБА_6 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 вересня 2010, після померлої ОСОБА_7 , виданого Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 та зареєстроване в реєстрі за № 3-929.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії НОМЕР_1 , виданим Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області 22.04.2017 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Первомайським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Миколаївській області 21.09.2016.

12.09.2018 позивач ОСОБА_6 був замінений його правонаступником ОСОБА_2 .

08.11.2018 ОСОБА_2 змінила предмет позову та просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №3-929 на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

05.06.2019 ОСОБА_2 змінила предмет позову та просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 3-929 на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

10.03.2020 ОСОБА_2 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за № 3-929;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

25.11.2021 ОСОБА_2 подала до суду уточнену позовну заяву та просила суд:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 14 вересня 2010. Після померлої ОСОБА_7 , Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929;

- зобов`язати відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 у первісний стан 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 згідно технічної документації;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- витребувати на користь ОСОБА_2 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Вимоги ОСОБА_2 в уточненій позовній заяві від 15.11.2021 (яка подана до суду 25.11.2021) були остаточними та в подальшому не змінювались.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 по справі №521/3085/13-ц визнано заповіт, складений 23 квітня 2008 року ОСОБА_7 та посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №2-690, згідно з яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 вона заповіла ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що заповіт визнаний недійсним, то на думку позивачки свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_3 вересня 2010 р. також повинно бути визнано судом недійсним відповідно до ст. 1301 ЦК України, а квартира АДРЕСА_1 має бути поділена між спадкоємцями першої черги до яких відносяться сини померлої - ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . Тобто кожен з синів мають успадкувати по 1/3 спірної квартири. Проте, на момент розгляду справи ОСОБА_6 та ОСОБА_10 померли, а спадкоємницею після їх смерті на їх долі в квартирі АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , тому саме вона є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка посилається на те, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується і власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. ОСОБА_2 вважає, що саме ОСОБА_4 є останнім набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому вказане майно має бути витребувано саме у неї на підставі статей 387 та 388 ЦК України. Позивачка посилається на те, що спірна квартира вибула з її володіння не з її волі, а тому в силу ст. 388 ЦК України вона має право витребувати належне їй майно від добросовісного набувача ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 56120,00 грн (п`ятдесят шість тисяч сто двадцять гривень).

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн (тридцять тисяч гривень).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В доведення доводів апеляційної скарги апелянт вказує на наступні обставини.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийняті доказу - оригіналу технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 ; не дав можливості позивачу надати належний доказ для підтвердження позовних вимог про переведення із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 згідно технічної документації.

Висновки суду, що позивачка у позовній заяві не навела підстав щодо зобов`язання перевести з нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 у первісний стан квартири АДРЕСА_1 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в уточненій позовній заяві від 15.11.2021 року заявлені вимоги про зобов`язання відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 згідно технічної документації.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не набувала права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а тому не має її повертати апелянт вважає не законним, не відповідає обставинам справи, оскільки позивачкою у уточненій, останній позовній заяві просила суд зобов`язати відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 тобто перевести у первісний стан відповідно до 2/3 часткам квартири АДРЕСА_1 , згідно технічної документації. Адже позивачка реконструкцію спірної квартири не оспорювала, а витребує у останнього власника з урахуванням того, що відповідачі зобов`язані перевести 2/3 приміщення у первісний стан відповідно до 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 згідно технічної документації.

Суд першої інстанції, за наявності усіх підстав для задоволення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого, 14 вересня 2010 Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929; безпідставно відмовив у задоволенні наведеної вимоги.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує, що висновки суду, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо вимог про стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 в сумі 56 120 грн. та на користь ОСОБА_4 в сумі 30 000 грн, апелянт просить визнати необґрунтованими, недоведеними, поданими незаконно, а отже відмовити в їх задоволенні.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Криворучко В.О., яка діє від імені ОСОБА_5 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги, понесені ним під час апеляційного провадження в сумі 24 000 грн. Вказує на те, що апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності висновків суду першої інстанції, не надання нею технічного паспорту на квартиру станом на 2010 рік не впливає на правильність вирішення спору .

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Цвігун В.В., який діє від імені ОСОБА_4 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги, понесені ним під час апеляційного провадження в сумі 10 000 грн. Вказує, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, суд застосував згідно процесуального закону правові висновки Верховного Суду. Апелянтом висновки суду першої інстанції не спростовані.

Зазначає, що витрати на правову допомогу були надані суду у передбачений законом спосіб з наданням усіх необхідних документів на підтвердження їх понесення.

Від ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду відповідають обставинам справи, судом повністю з`ясовані обставини, які мають значення для справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається таке:

- на підставі заповіту, складеному ОСОБА_7 23 квітня 2008 року, посвідченому державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори 14.09.2010;

- ОСОБА_6 здійснив відчуження спірної квартири ОСОБА_11 за договором дарування від 24.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л.;

- в подальшому ОСОБА_11 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 22.10.2010, посвідченим державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. (т. 3 а.с. 4);

- ОСОБА_9 за договору купівлі-продажу від 26 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. продав спірну квартиру ОСОБА_5 (т.с3 а.с. 109);

- ОСОБА_5 відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 18.06.2014, провів реконструкцію квартири АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 134-145);

- ОСОБА_5 набув право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 129,0 кв. м. відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 10.07.2014 р., виданого Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Мидляр Є.В. (т. 3 а.с. 146);

- ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 04.12.2014, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., продав нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 129,0 кв.м. ОСОБА_12 (т. 3 а.с. 155), яка в свою чергу за договором дарування від 03.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., подарувала вказане майно ОСОБА_4 (т. 3 а.с. 179);

- Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 по справі №521/3085/13-ц, яке набрало чинності, заповіт, складений ОСОБА_7 23 квітня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., визнаний недійсним;

- Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 залишено без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з наступних обставин та норм права.

Відповідно до абз. 2 п.16, п. 20, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Позивачка в позовній заяві ставить питання щодо витребування у відповідача 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

За правилами статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проте правила реалізації такого права передбачені статтею 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №303/6974/16 (провадження № 61-39511св18).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Як зазначено постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 761/17142/15-ц рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16.

За таких обставин визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 14 вересня 2010 р. державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929, зобов`язання відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 згідно технічної документації та визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 є не ефективним способом захисту, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, переведення майна із нежитлового стану в житловий має вирішуватися в позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Суд першої інстанції зазначив, що квартира АДРЕСА_1 , є окремою річчю, яка наділена тільки їй властивими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України, тобто власник має право лише на захист своїх майнових інтересів, зокрема за допомогою позовів із заподіяння шкоди чи безпідставного збагачення. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

ОСОБА_5 набув право власності на новостворене нежитлове приміщення загальною площею 129,0 кв. м. адресою: АДРЕСА_4 на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 10.07.20214 р., виданому Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Мидляр Є.В., тобто річ була перероблена і на новостворену річ визнано право власності ще до подачі позову 03.09.2015 р. На сьогоднішній день вказане Свідоцтво про право власності не скасоване.

ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 129,0 кв. м. та не є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому у неї не може бути витребувана вказана квартира.

Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Вирішуючи питання судових витрат, суд першої інстанції виходив з норм ст. 133, 141,137 ЦПК України, вказавши, що на підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_5 - адвокатом Криворучко В.О. надано Договір про надання правової допомоги №28/02 від 28.02.2020, укладений між ОСОБА_5 та АО «КФ «Домінанта», акт виконаних робіт від 02.02.2022 квитанцій до прибуткового касового ордеру № 23 від 28.02.2020 та № 26 від 02.02.2022 про сплату ОСОБА_5 за договором № 28/02 від 28.02.2020 грошових коштів на загальну суму 56120,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_4 - адвокатом Цвігуном В.В. надано Договір про надання правової допомоги №15/21 від 15.12.2021, укладений між ОСОБА_4 та адвокатом Цвігуном В.В., акт виконаних робіт від 08.02.2022, квитанції до прибуткового касового ордеру № 18 від 08.02.2022 про сплату ОСОБА_4 за договором №15/21 від 15.12.2021 грошових коштів на загальну суму 30м000,00 грн.

Суд, посилаючись на норми процесуального закону зазначив, що не може за власною ініціативоюм зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. А оскільки, ОСОБА_2 не надано до суду заяви про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, тому у суду першої інстанції відсутні підстави для зменшення суми судових витрат. А отже, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 56 120,00 грн на користь ОСОБА_5 , в сумі 30000,00 грн на користь ОСОБА_4 .

Колегія суддів висновки суду вважає обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та на встановлених обставинах справи, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18 ( п.115-118), застосування яких в силу приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, є обов`язковим.

Квартира АДРЕСА_5 , яка є предметом спору, внаслідок реконструкції, до часу набуття права власності ОСОБА_4 , внаслідок реконструкції попереднім власником, а саме ОСОБА_5 видозмінилась та є іншим нежитловим приміщенням з іншою площею, а саме нежитловим приміщенням №101 за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 129,0 кв.

Частиною 1 статтею 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Отже, рішенням відповідного органу місцевого самоврядування має затверджуватися Порядок надання дозволу на перепланування та/або переобладнання житлових та нежитлових приміщень, переведення нежитлових приміщень у категорію житлових, житлових будинків квартирного типу у будинок садибного типу, а також переведення житлових будинків і житлових приміщень у нежитлові. Відповідно до встановленого Порядку власник нежитлового приміщення подає заявку про переведення нежитлового приміщення в житлове.

Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що переведення майна із нежитлового стану в житловий має вирішуватися в позасудовому порядку і правові підстави для зобов`язання відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 у первісний стан 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 згідно технічної документації, у судовому порядку відсутні.

Відсутність спірної квартири, як окремо визначеного майна, унеможливлює витребування цієї квартири (її частки) у останнього набувача.

Враховуючи, що заповіт, складений ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_3 1956 р.н., на належну її квартиру під АДРЕСА_1 у судовому порядку визнано недійсним, позивачка вважає, що зазначене є підставою для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане 14 вересня 2010 р. після померлої ОСОБА_7 , Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929 та у зв`язку з визнанням недійсним заповіту спірна квартира повинна війти до складу спадщини спадкоємців за законом на підставі ч.4 ст. 1257 ЦК України, якими є: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , які відповідно до статей 1222,1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом та їх частки є рівними.

Суд першої інстанції правильно, виходив з того, що не задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідачів перевести приміщення із нежитлового в житлове у тому числі у 2/3 частині, привести у первісний стан квартиру, її 2/3 частини та витребування майна унеможливлює задоволення вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтво на право власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки заявлені вимоги не є ефективним способом захисту, обґрунтовано пославшись на правові позиції висловлені Великою Палатою Верховного суду у відповідних постановах.

У позивачки наявне право на захист свого майнового інтересу за допомогою позовів із заподіяння шкоди чи безпідставного збагачення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції, адвокат Піньковська О.М., як представник ОСОБА_2 не заперечила, що у суді першої інстанції вчасно отримала докази на підтвердження витрат відповідачів на правову допомогу, наданих суду першої інстанції у встановлений процесуальним законом строк, проте відповідних заперечень не надала. Доводів щодо наявності підстав для зменшення витрат на правову допомогу, які стягнуті судом першої інстанції адвокат позивачки не навела і в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, з урахуванням положень ч. 1 п. 2 ст. 137 ЦПК України, адвокатом Криворучко, яка діє від імені ОСОБА_5 не надано суду першої інстанції відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості на суму 36 600 грн. сплачених за квитанцією (т. 4 а.с. 64). Слід звернути увагу, що договір про надання правової допомоги (т. 4 а.с. 58-63) містить умову щодо зобов`язання документально оформлювати дії, вчинення яких визнається наданою допомогою (п.5.3.3.). За наведених обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для зарахування в розмір стягуваної суми на правову допомогу 36 600 грн. Суд першої інстанції також помилково врахував до стягнення відповідно до акту виконаних робіт, які полягають у участі у 8 судових засіданнях на загальну суму 19520 грн., оскільки адвокат відповідача приймала участь у чотирьох судових засіданнях (08.06; 05.07; 06.10; 13.12), а з урахуванням визначеної договором вартості одного засідання 2 440 грн., до стягнення підлягала сума 9 760 грн. Колегія суддів не може вважати справедливим і обґрунтованим стягнення суми за судові засідання , в які адвокат не з`являлася, і матеріали справи іншого не містять.

Таким чином, стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 підлягає зменшенню з 56 120 грн. (п`ятдесят шість тис. сто двадцять грн.) до 9 760 грн. ( дев`ять тис. сімсот шістдесят грн.).

З урахуванням позиції адвоката позивача, щодо застосування процесуальних норм при визначенні до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції , колегія суддів вважає, що в силу вимог п 4 ст. 137 ЦПК України, витрати адвоката на оплату послуг адвоката відповідача Ващенка А.А. в сумі 24 000 грн. (а.с. 233-234) не є виправданими, не є співмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки виконані в межах правової роботи здійсненою адвокатом під час надання правової допомоги в суді першої інстанції та не містять додаткового, ніж в суді першої інстанції, визначення правової позиції з спірних правовідносин. Наведене надає підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , зменшивши визначену до стягнення суму з 56 120 грн. ( п`ятдесят шість тис. сто двадцять грн.) до 9 760 грн. ( дев`ять тис. сімсот шістдесят грн.). В іншій частині це ж рішення підлягає залишенню без змін. Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн. та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн.

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, понесені ним судові витрати покладаються на його рахунок.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року - змінити в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , зменшивши визначену до стягнення суму з 56 120 грн. ( п`ятдесят шість тис. сто двадцять грн.) до 9 760 грн. ( дев`ять тис. сімсот шістдесят грн.).

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий І.В. Склярська

Судді Л.А. Приходько

Г.В. Семиженко