Провадження № 22-ц/4808/1330/22
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю: представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Мужевської Є.Л., представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Первинна профспілкова організація співробітників акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 05 жовтня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 10 жовтня 2022 року, та на додаткові рішення від 25 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати його звільнення з роботи незаконним та поновити на посаді, зобов`язати відповідача скасувати наказ про звільнення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 25.09.2006 працював у Івано-Франківській філії АТ КБ «ПриватБанк». Наказом відповідача від 29.07.2021 №Э.DN-УВ-2021-7098411-п позивача звільнено з посади заступника директора РП керівника напрямку з юридичної роботи Івано-Франківській філії АТ КБ «ПриватБанк» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Вказане звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, здійсненим з грубим порушенням норм КЗпП України. Зокрема, звільнення було проведено без отримання згоди Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, неправомірність дій позивача зумовлено також не повідомленням органів державної служби зайнятості про заплановане вивільнення та тим, що йому не запропоновано іншу роботу одночасно з попередженням про звільнення та до моменту звільнення, не видано в останній робочий день копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення.

Просив поновити його на посаді з одночасним стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 39 699,93 грн. Позивач вказав, що відповідна сума буде в подальшому уточнена.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Скасовано наказ №Э.DN-УВ-2021-7098411-п від 29.07.2021 щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено його на посаді заступника директора філії-керівника напрямку з юридичної роботи Івано-Франківської філії АТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 05.10.2022 у розмірі 645333,48 грн. Рішення суду в частині стягнення виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 1816,00 грн судового збору.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2022 року рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника директора філії-керівника напрямку з юридичної роботи Івано-Франківської філії АТ КБ «ПриватБанк» допущено до негайного виконання. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 908 грн, понесених витрат по сплаті судового збору.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2022 року з АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто на користь ОСОБА_1 15000 грн за надання правничої допомоги.

Не погодившись з судовими рішеннями з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, представник АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу. Вказує, що ОСОБА_1 працював в АТ КБ «ПриватБанк» з 25.09.2006 по 30.07.2021 на різних посадах. З 11.01.2021 позивач займав посаду заступника директора філії керівника напрямку з юридичної роботи, посадова підгрупа «Заступник директора РП керівник Напрямку Credit Collection». Наказом №E.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 було ліквідовано напрямок Credit Collection, в якому працював позивач, а його посада підлягала скороченню. Про майбутнє скорочення посади та можливе вивільнення ОСОБА_1 був повідомлений у електронному вигляді через систему електронного документообігу «ПриватДок». Перше персональне попередження №E.28.0.0.0/3-6882454 від 21.05.2021, до якого було долучено копію наказу № E.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 та перелік пропонованих працівнику вакантних посад, було надіслано позивачу за допомогою документообігу «ПриватДок». ОСОБА_1 відкрив цей документ та засвідчив своє ознайомлення з цим електронним підписом. Пізніше - 16.07.2021 позивачу було направлено повторне персональне попередження від 16.07.2021 «Про ознайомлення з вакантними посадами в банку» зі списком вакантних посад станом на 14.07.2021, з яким останній ознайомився. 09.07.2021 Банком було направлено подання Первинній профспілковій організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк». Станом на дату звільнення ОСОБА_1 вказане подання не було розглянуто. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 подав заявки на новостворені посади «Керівник Департаменту зі стягнення проблемної заборгованості в регіоні ГО» та «заступник керівника Департаменту з досудового регулювання ГО» та брав участь у відборі, проте не був обраним кандидатом на ці посади.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що наказом Э.DN-УВ-2021-7098411-п від 29.07.2021 ОСОБА_1 було звільнено згідно п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату із виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку. В день звільнення за отриманням трудової книжки позивач не з`явився, згоди на пересилання трудової книжки поштою не надав.

На думку апелянта, місцевим судом не взято до уваги, що позивачу пропонувалися всі наявні вакантні посади, з якими останній був ознайомлений, оскільки через сайт банку подавав заявки на зайняття кількох посад. Також апелянт вважає, що відповідно до ст. 49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний запропонувати іншу роботу звільненому працівникові, а не обов`язково його слід працевлаштувати, як помилково вважає суд першої інстанції. Крім того, місцевий суд залишив без уваги положення «Порядку проведення відбору кандидатів», що підлягали застосуванню при вирішенні питання про порядок зайняття новостворених посад. Також зазначає, що нормами трудового законодавста не встановлено вимог до форми ознайомлення працівника з переліком вакантних посад та вимог до оформлення такого переліку. Апелянт зауважує, що позивач неодноразово знайомився з переліками вакантних посад в системі електронного документообігу «ПриватДок», що відповідає постанові ВС від 13.01.2021 №641/5023/17.

На думку апелянта, місцевим судом не належним чином досліджено надані відповідачем докази, що призвело до ухваленя незаконного і необґрунтованого рішення.

Відтак, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також просить скасувати додаткові рішення від 25.10.2022 в частині задоволених вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 судового збору та витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 послався на законність та обґрунтованість судового рішення. Зазначає, що 24.05.2021 позивачем дійсно було підписано персональне попередження про наступне вивільнення, однак жодних додатків у цьому документі не містилось. Позивач не був ознайомлений із пропозиціями вакантних посад. Вважає висновок суду про те, що посилання в якості доказу надання списку вакантних посад на інтернет ресурс не є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених ст. 40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Зазначає, що участь позивача у конкурсах на зайняття двох вакантних посад не свідчить про надання відповідачем списку вакантних посад, оскільки про ці посади йому стало відомо від коллег. Крім того, відповідачем не було надано жодної інформації щодо переліку посадових обов`язків по вакантних посадах, посадових інструкцій. Зауважує, що конкурс відбувався не в процесі реорганізації між працівниками, які підлягали скороченню, а був паралельним процесом відбору на вакантну посаду, відкритим для будь-яких кандидатів, в тому числі і зовнішніх. Тобто позивачу потрібно було брати участь у конкурсі на ці посади на загальних умовах, а сама процедура відбору фактично була працевлаштуванням на нову посаду.

Представник позивача вказує, що станом на момент видання відповідачем наказу про звільнення (29.07.2021) та станом на дату звільнення позивача (30.07.2021) була відсутня згода профспілкової організації на його звільнення. При цьому відповідне подання відповідача про надання згоди на вивільнення позивача надійшло до Профспілки 21.07.2021, тобто за 8 днів до видання наказу про звільнення, а тому не був дотриманий 15-ти денний строк, передбачений на розгляд профспілкою згаданого подання. Крім того, в порушення вимог ст. 49-4 КЗпП України відповідач не провів консультації з Профспілкою про заходи щодо запобігання звільнень. Просить залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, просив оскаржувані рішення залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференцзв`язку представник АТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів, просив її задовольнити.

Представник позивача доводів скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не дотримався вимог ст.49-2 КЗпП України. Також вказав, що відповідачем не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення по день звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Суд дійшов висновку, що посилання відповідача на інтернет ресурс та зазначення, що позивач може ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду за посиланням: https://privatbank.ua/work, не є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань, що передбачені ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював в АТ КБ «ПриватБанк» з 25.09.2006 по 30.07.2021 на різних посадах. З 11.01.2021 ОСОБА_1 займав посаду заступника директора філії керівника напрямку з юридичної роботи Західного макрорегіонального управління.

Наказом відповідача №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 згідно з рішення Наглядової ради впроваджено зміни в організацію виробництва і праці та в штатному розкладі банку. Зокрема згідно положень даного наказу передбачено ліквідацію напрямок Credit Collection, де працював позивач.

Позивача 21.05.2021 було попереджено про скорочення посади та можливе наступне вивільнення з використанням системи електронного документообігу «ПриватДок». Отримання даного персонального попередження №Е.28.0.0.0/3-6882454 від 21.05.2021 засвідчене позивачем кваліфікованим електронним підписом (далі - КЕП) 24.05.2021, час 10:02:03.

Зі змісту повідомлення «Про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення працівників» від 21.05.2021 вбачається, що відповідачем запропоновано розглянути список вакантних посад станом на 17.05.2021, який передбачений у додатку, а також випливає, що позивачу доведено до відома про те, що із переліком вакантних посад можна ознайомитися за посиланням: privatbank.ua/work (т.1 а.с.160).

Наказом №Э.DN-УВ-2021-7098411-п від 29.07.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади Заступника директора РП-керівника напрямку з юридичної роботи Івано-Франківської філії АТ КБ «ПриватБанк» згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Підставами такого звільнення відповідачем визначено наказ №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021, персональне попередження про зміни в організації виробництва і повторне персональне попередження про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення працівників Е.28.0.0.0/3-7062372 від 16.07.2021 (т.1 а.с. 7). Згаданим наказом визнанчено останнім робочим днем позивача 30.07.2021 та доручено Управлінню розрахунків з персоналом здійснити виплату належних працівникові сум та видати належним чином оформлену трудову книжку.

Пунктом першим ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

У постановах Верховного Суду України від 27 червня 2012 року (справа № 6-65цс12), від 01 квітня 2015 року (справа № 6-40цс15), від 25 травня 2016 року (справа № 6-3048 цс15), а також у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2020 року (справа № 760/21020/15), від 16 квітня 2020 року (справа № 760/25127/18-ц), від 12 серпня 2020 року (справа №753/3889/17), від 22 вересня 2020 року (справа № 161/7196/19), від 27 липня 2021 року (справа № 756/7222/18) по питанню застосування норм ст.42 і ст.49-2 КзпП України сформульовані такі правові висновки.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, у тому числі і у новостворених підрозділах, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на інтернет ресурс та зазначення, що позивач може ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду за посиланням: https://privatbank.ua/work, не є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань, що передбачені ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки неможливо встановити, які саме вакансії на той період перебували на вказаному відповідачем інтернет ресурсі, чи були там всі наявні в той час вакантні посади, чи ознайомлювався позивач з вказаним переліком вакансій і взагалі, чи мав позивач доступ до вказаного інтернет ресурсу.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 13.01.2021 у справі №641/5023/17, оскільки у названій справі були інші обставини. Зокрема, у вказаній справі вакантні посади буди відсутні.

На переконання колегії суддів, не є виконанням обов`язку з працевлаштування пропозиція відповідача взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що в період отримання інформації про подальше звільнення позивач подавав заявки на зайняття вакантних посад «керівник департаменту зі стягнення проблемної заборгованості в регоні ГО», «заступник керівника департаменту з досудового регулювання ГО» через сайт банку, проте не був обраний роботодавцем фінальним кандидатом на вказані посади.

Зазначене свідчить про те, що роботодавець фактично висунув умову про проходження позивачем конкурсу на зайняття таких посад (посади) на загальних умовах, тобто позивачу запропонований новий прийом на роботу у новостворених підрозділах на загальних підставах разом з усіма бажаючими особами, що не може бути свідченням дотримання відповідачем вимог ч. 3 ст. 49-2 КзпП України.

Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги про безпідставність, на думку відповідача, висновків висновків суду першої інстанції щодо порушення останнім вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом першим (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

За змістом наведеної норми закону профспілкова організація, отримавши запит від роботодавця, зобов`язана у п`ятнадцятиденний строк розглянути такий запит і після прийняття рішення упродовж трьох днів повідомити про своє рішення роботодавця, який вправі звільнити працівника з підстав, передбачених пунктом першим ч.1 ст.40 КЗпП України, без згоди профспілкової організації лише, якщо відмова в наданні згоди на розірвання трудового договору не є обґрунтованою або якщо профспілкова організація пропустила триденний строк для повідомлення роботодавця про прийняте рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколу №58/1 засідання Комітету первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 26.10.2020 позивача прийнято за його заявою до даної профспілкової організації.

09.07.2021 відповідачем направлено до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» подання про отримання згоди на вивільнення працівників №20.1.0.0.0/7-125111.

На день звільнення ОСОБА_1 відповідечем не було отримано відповідь від Первинної профспілкової організації співробітників. Відповідь профспілки від 04.08.2021 на подання банку від 09.07.2021 було отримано ним 17.08.2021, що також не заперечується сторонами по справі.

Колегія суддів також звертає увагу, що положеннями ст. 49-4 КЗпП України визначено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після подання виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику) повідомлення про заплановане масове вивільнення з відповідною інформацією (у письмовому вигляді) про такі заходи, включаючи відомості про причини наступних звільнень, середню кількість і категорії працівників, а також про кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

Власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, не пізніше трьох місяців з дати прийняття рішення про масове вивільнення проводить консультації з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) щодо заходів із запобігання звільненню, зведення його до мінімуму та пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій надсилається повідомлення та проводяться консультації із спільним представницьким органом, утвореним ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - із виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що об`єднує більшість працівників цього підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю. Порядок проведення таких консультацій та виконання рекомендацій визначається колективним договором, а в разі його відсутності - за домовленістю.

Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи скасування заходів, пов`язаних із звільненням працівників, що є обов`язковими для розгляду.

Зі змісту листа Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» від 21.04.2021 вбачається, що профспілка пропонує скасувати рішення Наглядової ради від 25.03.2021 щодо проведення змін в організаційній структурі Банку, а в разі потреби проведення реорганізації, прийняти нове рішення із врахуванням зауважень, викладених у листі та після консультацій із професійними спілками, що діють у Банку (т.1 а.с. 137-138).

Вказане свідчить про те, що в порушення наведеної вище статті 49-4 КЗпП України, відповідні консультації з профспілкою не були проведені.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України, а тому є підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі з виплатою ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 05.10.2022 у розмірі 645 333,48 грн.

Розмір середнього заробітку позивача визначений місцевим судом відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) та його правильність відповідачем не заперечується.

Щодо апеляційної скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення слід зазначити таке.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом першої інстанції встановлено, що представник позивача адвокат Валько Б.І. надавав правничу допомогу ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги №10-08/21 від 10.08.2021 (т.2 а.с. 243).

Врахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та виконаних адвокатом робіт, ціну позову, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, суд першої інстанції прийшов обгрунтованого висновку про зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 15 000,00 грн.

Визначена судом сума є співмірною з наданими стороні справи послугами, що відповідає принципу розподілу судових витрат.

Підстав, які б давали право суду апеляційної інстанції для зміни чи скасування додаткового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Відтак, не підлягає до задоволення вимога апеляційної скарги про скасування додаткового рішення місцевого суду від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 908 грн.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Фактично вони зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2022 року та додаткові рішення Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 23 грудня 2022 року.