Справа № 703/2434/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участі секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача адвокатів Горстки Я.В., Коробкової Г.О.,

представника відповідача адвоката Геріха М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

25 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з 13 травня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, 23 листопада 2021 року шлюб між ними було розірвано. В даному шлюбі народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу у 1994 році сторони придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та почали на ній будувати будинок, будівництво якого закінчили в 2002 році. Право власності на даний будинок оформлено на відповідача ОСОБА_2 , при цьому, як зазначає позивач, будинок будувався за спільно зароблені кошти подружжя, оскільки вона весь час працювала, окрім періоду перебування у декретній відпустці по догляду за дітьми.

На даний час фактично у будинку проживає лише відповідач, між сторонами склалися неприязні стосунки, у позивача постало питання поділу майна подружжя, котрим на даний час вона користуватися не має змоги, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком та заперечує право позивача на визнання за нею її частки в спільному майні подружжя. Враховуючи, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, позивач з метою врегулювання цього питання змушена звернутися до суду.

Посилаючись на вказані обставин позивач просить: здійснити поділ майна, а саме будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку та на 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з подальшим внесенням змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою судді від 11 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01 листопада 2022 року. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 01 листопада 2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги в частині здійснення поділу будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , визнав повністю. В решті задоволення позовних вимог, а саме щодо поділу земельної ділянки, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою просив відмовити з підстав, що вказана земельна ділянка не була сформована, приватизована, відтак йому не належить та є власністю відповідної територіальної громади (комунальною власністю).

Окрім того, відповідач у наданому відзиві виклав свої заперечення з приводу вимоги позивача про стягнення з нього судових витрат за надання правничої допомоги, оскільки такі вимоги, на його думку, є необґрунтованими та завищеними, окрім того зауважив, що позивач не зверталася до відповідача з вимогою надати правовстановлюючі документи, що в свою чергу створило штучні умови для направлення запитів, у яких не було необхідності та стягнення з відповідача зайвих грошових коштів на відшкодування витрат пов`язаних з наданням правової допомоги. Вказує, що оскільки позов підписаний власноручно позивачем по справі, це ставить під сумнів факт надання правової допомоги адвокатом у вигляді складання позову про поділ спільного майна подружжя, тому, вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позов складений саме адвокатом.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористалася.

Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача зменшила позовні вимоги, та з врахуванням того, що позивачу на час подачі позову не було відомо про те, що спірна земельна ділянка не була приватизована та належить до комунальної власності, просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по оплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 7000 грн., відмовивши відповідачу у задоволенні його заяви про зменшення судових витрат.

Позивач в судовому засіданні підтримала думку свого представника, просила позовні вимоги задовольнити з урахуванням зменшених нею позовних вимог та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину цього будинку визнав повністю, щодо задоволення решти позовних вимог - заперечував. Крім того, просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 9600 грн.

Відповідач в судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 13 травня 1989 року Носачівською сільською радою Смілянського району Черкаської області між сторонами було зареєстровано шлюб, який 21 листопада 2021 року Смілянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було розірвано, про що складено актовий запис № 17 (а.с. 8-зворот, 12).

Згідно довідки виданої старостою села Носачів Ротмістрівської сільської ради Черкаської області № 19 від 30 червня 2022 року, вбачається, що згідно запису по господарської книги № 3 за 2016-2022 роки власником домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).

Відповідно до наданої відповідачем копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98459475 від 26 вересня 2017 року вбачається, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 відповідачем було набуто право власності на майно, а саме: будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності на яке проведена 21 вересня 2017 року. Підстава виникнення права власності: рішення органу місцевого самоврядування; архівна виписка № 7, видана 01 березня 1994 року виконавчим комітетом Носачівської сільської ради Смілянського району Черкаської області; виписка із по господарської книги № 513, видана 20 вересня 2017 року виконавчим комітетом Носачівської сільської ради Смілянського району Черкаської області (а.с. 54).

Зазначена обставина визнається сторонами, а тому в силу положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в судовому засіданні.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до роз`яснення абзацу 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідач в поданому до суду відзиві визнав, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не заперечував щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 його частину. При цьому заперечував щодо задоволення іншої частини позовних вимог.

Позивач скористалась своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 49 ЦПК України на зменшення позовних вимог та, з врахуванням того, що їй на час подачі позову не було відомо про те, що спірна земельна ділянка не була приватизована відповідачем та належить до комунальної власності, просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя лише будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 його частину.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі, за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням позиції позивача щодо зменшення нею позовних вимог та визнанням іншої частини позовних вимог відповідачем, враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення по справі та приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя слід задовольнити в повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правничої професійної допомоги, суд зазначає наступне.

Так, позивач просить стягнути на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн., надавши при цьому розрахунок судових витрат за яким, складання позовної заяви зайняло 2 години та оплата становила 3000 грн.; вивчення проблемного питання та консультація зайняло 1 годину та оплата становила 500 грн.; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини зайняло 1 годину і становило 500 грн.; вартість направлення запиту до Ротмістрівської сільської ради 500 грн., вартість направлення запиту до КП «ЧООБТІ» та замовлення технічного паспорту 1000 грн.; вартість направлення запиту до ГУ «Держгеокадастр» - 500 грн.; участь представника в судових засіданнях (орієнтовно за 2 засідання) 1000 грн.

Згідно із ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належить, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постановах Великої Палати Верховного суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи наведене вище, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони, час розгляду справи, так по справі було проведено лише одне підготовче та два судові засідання, відповідач у поданому відзиві визнав позов та зауважив, що позивачем заходи досудового врегулювання спору не проводились, що в сою чергу призвело до зайвих витрат на підготовку та направлення представником позивача запитів, відповідь на відзив матеріали справи не містить, суд дійшов до переконання, що представником позивача завищено розмір витрат на професійну правничу допомогу та вважає співмірною суму в розмірі 3500 грн., які підлягають стягненню із відповідача.

Щодо стягнення з відповідача суми судового збору в розмірі 1470 грн. 30 коп. суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ № 348890 відповідач ОСОБА_2 з 03 червня 2021 року є інвалідом 2-ої групи безтерміново.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Суд установив, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ № 348890 від 03 червня 2021 року відповідач є інвалідом II групи, з огляду на що оскільки позов підлягає задоволенню повністю, а відповідач звільнений від сплати судового збору, то з державного бюджету позивачу слід повернути суму сплаченого судового збору у розмірі 1470 грн. 30 коп., що узгоджується з правовою позицією ВСУ від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст.364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 4, 12, 13, 28, 76-82, 137, 141, 142, 206, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з державного бюджету судовий збір, сплачений 16 серпня 2022 року за квитанцією №22 в сумі 1470 (одна тисяча чотириста сімдесят) гривень 30 (тридцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 січня 2023 року.

Головуючий: Ю. В. Крива