Житомирський апеляційний суд
Справа №278/322/22 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

без участі сторін

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 21 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С.

у цивільній справі №278/322/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 подав позов до Житомирського районного суду Житомирської області. Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 71664 грн. в рахунок погашення боргу за розпискою від 08.11.2021 року.

В обґрунтування поданого позову зазначав, що 08.11.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США, із зазначенням умов її повернення, про що відповідачем була складена розписка. Посилаючись на те, що відповідач незважаючи на встановлений і погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникає від виконання зобов`язання та на неодноразові звернення з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів не реагує, відповідач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 17.02.2022 року справа передана на розгляд за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира за місцезнаходженням відповідача в порядку ст.31 ЦПК України (а.с.14).

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 12.04.2022 року справа передана на розгляд за підсудністю до Корольовського районного суду м.Житомира за місцезнаходженням відповідача в порядку ст.31 ЦПК України (а.с.26).

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 21 вересня 2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 71 664 (сімдесят одну тисячу шістсот шістдесят чотири) гривні в рахунок погашення боргу за розпискою від 08.11.2021.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що ОСОБА_1 не знайомий з ОСОБА_3 , оскільки останній проживає в м.Києві, а ОСОБА_1 - в м.Житомирі. Крім того, при яких обставинах, та на яких підставах ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 грошові кошти - не відомо. Оскільки ОСОБА_1 ніяких грошей за розпискою не отримував, то вважає, що підстав для задоволення позову не було.

Зазначає, що в розписці існують розбіжності, зокрема, що вона підписана не ОСОБА_1 , так як зразок його підпису є у паспорті. За таких обставин, ОСОБА_1 не відомо хто саме писав цю розписку і де та при яких обставинах позивач її отримав.

Розгляд справи Житомирським апеляційним судом проведено згідно положень ч.1 ст.369 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.11.2021 сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, зі строком повернення - 31.12.2021, що стверджується складеною відповідачем розпискою.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Так, стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18).

За наслідком встановлення характеру спору, який виник між позивачем та відповідачем, судом здобуто обгрунтований висновок про існування між сторонами правовідносин, заснованих на договорі позики, укладення якого стверджується наявною в матеріалах справи розпискою відповідача від 08.11.2021, яка засвідчує факт отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 2 500 доларів США в борг від позивача.

Так, зі змісту дослідженої судом розписки, яку учасники склали 08.11.2021 року на підтвердження укладення договору позики, слідує, що позичальник ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 кошти в розмірі 2500 доларів США та бере на себе зобов`язання повернути грошову суму у встановлений договором строк до 31.12.2021 року.

За переконанням суду, наявність відповідних домовленостей за укладеної розпискою, виданої на підтвердження договірних відносин учасників, підтверджує факт отримання грошових коштів із зобов`язанням їх повернення.

Відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Щодо апеляційних доводів представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 з приводу висловлених заперечень щодо факту передання грошових коштів апеляційний суд зазначає на наступне.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником.

Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів.

У виниклому спорі відповідачем не надано достатніх та належних доказів на спростування факту отримання грошових коштів та не спростовано факту написання і підписання розписки. Разом з тим, відповідачу було достеменно відомо про розгляд даної справи судом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.11.2019 №340/385/17 зазначила, що оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 05.11.2020, відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України гривня.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що звертаючись із позовом, ОСОБА_3 просив стягнути на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 71 664 гривень, що є еквівалентом суми 2 500 доларів США станом на 26.01.2022.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що із відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики, яка заявлена позивачем у розмірі 71 664 гривень.

Рішення суду є законним та обгрунтованим. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Тому, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: