Справа № 595/12/22
Провадження № 2/595/110/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: Одноособово суддею Содоморою Р.О.,

при секретарі Присташ П.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Бучацького районного суду Тернопільської області з позовом про стягнення із ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 7664,42 доларів США, з яких - 7080 доларів США основного боргу, 584,42 доларів США річних від простроченої суми. Свої вимоги мотивує тим, що 16.03.2018 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів, який оформлений розпискою. Як вбачається зі змісту розписки, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 7080 доларів США, та зобов`язався повернути їх до 16.03.2019 року. Проте, на момент звернення до суду ОСОБА_5 не виконав свого зобов`язання.

06 січня 2022 року ухвалою Бучацького районного суду задоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову. Заборонено ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо відчуження (шляхом передачі, продажу, дарування, реєстрації, перереєстрації) житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

03 лютого 2022 року на адресу Бучацького районного суду від відповідача по справі ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що ОСОБА_5 позов заперечує, вважає вимоги позивача необґрунтованими. Зазначає, що його заборгованість перед ОСОБА_4 відсутня, що підтверджується розпискою від 21 червня 2019 року відповідно до якої ним було повернуто кошти в сумі 5000 доларів США. Також, в подальшому ним було повернуто залишкову суму заборгованості в сумі 2080 доларів США.

15 червня 2022 року відповідач ОСОБА_5 подав суду зустрічний позов до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми в розмірі 1020 доларів США, судових витрат в розмірі 992,40 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 14627,45 грн.

Ухвалою Бучацького районного суду від 08 липня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

08 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов, згідно якого позивач просить відмовити в його задоволенні.

21 липня 2022 року від позивача-відповідача ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог. Згідно вказаної заяви ОСОБА_4 просить суд стягнути із ОСОБА_5 491974,30 грн. заборгованості за договором позики грошових коштів від 09 грудня 2016 року, з яких 8913,61 грн. - інфляційні втрати та 483060,69 грн. - 1,5 % за кожен день прострочення за весь період прострочення; 7339,52 доларів США заборгованості за договором позики від 22 вересня 2017 року, з яких: 5750 доларів США - основний борг, 934,49 доларів США - проценти за користування коштами за період позики, 655,03 доларів США - 3% річних за весь період прострочення; 9035,44 доларів США заборгованості за договором позики від 16 березня 2018 року, з яких: 7080 доларів США - основний борг, 1246,08 доларів США - 3 % річних за весь період прострочення. В задоволенні зустрічного позову відмовити. Заяву про збільшення позовних вимог, позивач мотивує тим, що між ним та ОСОБА_5 було укладено три договори позики: 09 грудня 2016 року - на суму 150822 грн.; 22 вересня 2017 року - на суму 5750 доларів США; 16 березня 2018 року - на суму 7080 доларів США. По вказаним договорам позики ОСОБА_5 зобов`язання повернути кошти у встановлені строки не виконав, а тому просить суд стягнути з нього заборгованість, проценти за користування коштами, та 3 % річних за весь період прострочення.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2022 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

16 серпня 2022 року на адресу суду від представника відповідача-позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строків спеціальної позовної давності до вимог за договором позики від 09 грудня 2016 року, за договором позики від 22 вересня 2017 року(2018); за договором позики від 16 березня 2018 року.

17 серпня 2022 року до Бучацького районного суду надійшло заперечення на заяву про застосування позовної давності. Згідно даного заперечення представник позивача-відповідача ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем вказується на те, що строк позовної давності до позовних вимог про повернення грошових коштів за договором позики від 09 грудня 2016 року розпочав свій перебіг: щодо частини позики в сумі 75411,25 грн. (еквівалент 2 875 00 доларів США) - 23 лютого 2018 року; щодо іншої частини позики в сумі 75411,25 грн. (еквівалент 2 875,00 доларів США) - 23 вересня 2018 року. Також, відповідачем зазначається, що строк позовної давності до позовних вимог про повернення грошових коштів за договором позики по розписці від 22 вересня 2017 (2018) року розпочав свій перебіг 23 вересня 2018 року. Відповідно до ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№540-IX від 30.03.2020), Розділ «Прикінцеві та перехідні положення «Цивільного кодексу України», було доповнено пунктом 12, яким строки, визначені статтями 257,258,362,559, 728 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року і є чинним станом на даний час. Строк позовної давності до позовних вимог про повернення грошових коштів за договором позики від 09 грудня 2016 року розпочав свій перебіг 23 лютого 2018 року та 23 вересня 2018 року, а до позовних вимог про повернення грошових коштів за договором позики по розписці від 22 вересня 2017 (2018) року - 23 вересня 2018 року, і станом 02 квітня 2020 року не сплив. Відтак, підстав для застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 при вирішенні даного спору немає.

17 листопада 2022 року на адресу Бучацького районного суду від позивача-відповідача ОСОБА_4 надійшла заява про зменшення позовних вимог. Згідно даної заяви ОСОБА_4 просить суд стягнути з ОСОБА_5 491 974,30 грн. заборгованості за договором позики грошових коштів від 09 грудня 2016 року, з яких: 8 913,61 грн. - інфляційні втрати та 483 060,69 грн. - 1,5% за кожен день прострочення за весь період прострочення; 4 653,82 доларів США заборгованості за договором позики від 22 вересня 2017 року, з яких: 3 536 доларів США - основний борг, 715,01 доларів США - проценти за користування коштами за період позики, 402,81 доларів США -3% річних за весь період прострочення; 9035,44 доларів США заборгованості за договором позики від 16 березня 2018 року, з яких: 7080,00 доларів США - основний борг, 1246,08 доларів США - проценти за користування коштами за період позики, 709,36 доларів США -3% річних за весь період прострочення. Також, стягнути на його користь судові витрати, пов`язані зі

сплатою судового збору та витратами на професійну правничу допомогу.В задоволенні зустрічного позову відмовити.

22 листопада 2022 року від представника відповідача-позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 надійшла заява про відмову від зустрічного позову.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2022 року провадження в справі за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів закрито.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задоволити вимоги зазначені у заяві від 17.11.2022, з підстав наведених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що між позивачем та відповідачем було укладено два договори позики: договір позики грошових коштів від 22.09.2017 в сумі 5750 доларів США, що оформлений договором позики від 22.09.2017 та письмовою розпискою складеною 22.09.2017 ; договір позики від 22.09.2018 в сумі 7080 доларів США, що оформлений розпискою від 16.03.2018. Договір позики 09.12.2016 не укладався. Позиція позивача з цього приводу грунтується на документі - договорі, де в преамбулі вказана дата - 09.12.2016. Однак, вказаний документ слід оцінювати повністю, де наявні суттєві розбіжності у часі укладення цього договору та строках його виконання. Як вказаний договір, так і розписка від 22.09.2017, стосуються однієї і тієї ж суми - 5750 доларів США, містять зобов`язання про повернення коштів до 22.09.2018, в обох випадках датою складення документів фігурує - 22.09.2017. На підтвердження доводів про те, що письмовий договір від 09.12.2016 (22.09.2017) та розписка від 22.09.2017 є різними договорами, позивач жодних доказів не надав. У своїх додаткових поясненнях позивач зазначав, що існувало лише два договори позики. Стосовно укладеного договору позики від 22.09.2017 грошових коштів в сумі 5750 доларів США зазначає, що ОСОБА_5 повернув у повному обсязі. Відповідно до розписки про повернення позики від 26.02.2018 ОСОБА_5 повернув ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2214 доларів США в рахунок погашення основного боргу. Відповідно до розписки про повернення позики від 01.11.2018 ОСОБА_5 повернув ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3100 доларів США в рахунок погашення основного боргу. Решту боргу в сумі 436 доларів США ОСОБА_5 повернув ОСОБА_4 однак доказів на підтвердження цієї обставини ОСОБА_5 не має. Не зберіг ОСОБА_5 вказаної розписки з тієї причини, що вважав договір позики погашеним. Будь-яких претензій з цього приводу до 20 липня 2022 року ОСОБА_4 не заявляв. Щодо нарахування неустойки за договором позики від 22.09.2017 грошових коштів в сумі 5750 доларів США, вказує, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказана норма діє з 20.03.2020. Відтак до вимог ОСОБА_4 про стягнення пені, що виникла внаслідок прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_5 за договором позики від 22.09.2017, які стосуються періоду до 30.03.2019 слід застосувати спеціальну позовну давність, оскільки вказані вимоги заявлені в супереч вимогам ч.2 ст.258 ЦПК України. ОСОБА_5 не сплачував ОСОБА_4 пеню зовсім, оскільки у жодній розписці про повернення грошових коштів про це не йдеться. Стосовно 3% річних за договором позики від 16.03.2018 в сумі 7080 доларів США вказує, що у період з 16.03.2018 по 20.06.2019 відсотки слід обраховувати від суми 7080 доларів США, що становить - 3,78% = 267,62 доларів США. У період з 21.06.2019 по 30.12.2021 відсотки слід обраховувати від суми 2080 доларів США, що становить - 7,5% = 156 доларів США. Загальна сума боргу за відсотками може становити не більше - 423,62 доларів США.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просив суд звернути увагу на те, що було укладено два договори позики, ОСОБА_5 повернув борги, що підтверджується розписками про повернення грошових коштів. Просить суд застосувати строки позовної давності, та взяти до уваги пояснення представника відповідача ОСОБА_3 щодо розрахунку по 3 % річних та інфляції. Також, зазначив, що в них не має доказів на підтвердження сплати боргу в сумах 436 доларів США та 2080 доларів США.

Суд, заслухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених Цивільним кодексом, а саме: з договорів та інших правочинів.

У силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 627 ЦПК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для

цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 22 вересня 2017 року в сумі 4653,82 доларів США, з яких: 3536 доларів США - основний борг, 715,01 доларів США - проценти за користування коштами за період позики, 402,81 доларів США - 3% річних за весь період прострочення.

Стосовно вказаних вимог слід зазначити наступне.

22 вересня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладеного договір позики, згідно якого ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 кошти у сумі 5750 доларів США, які він зобов`язався повернути до 22 вересня 2018 року.

Згідно розписки від 01.11.2018 вбачається, що ОСОБА_4 отримав повернення згідно договору позики від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 88140 грн., що на момент сплати становить 3100 доларів США.

Із розписки від 26.02.2018 вбачається, що ОСОБА_4 отримав повернення згідно договору позики від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 59733 грн., що на момент сплати становить 2214 доларів США.

Отже, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 на повернення грошових коштів за договором позики від 22.09.2017, отримав від ОСОБА_5 5314 доларів США.

Як вбачається із пояснень представників відповідача, у ОСОБА_5 відсутні докази на підтвердження повного погашення боргу на суму 436 доларів США, за вказаним договором позики.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 16 березня 2018 року в сумі 9035,44 доларів США, з яких: 7080 доларів США - основний борг, 1246,08 доларів США - проценти за користування коштами за період позики, 709,36 доларів США - 3% річних за весь період прострочення.

16 березня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладеного договір позики, згідно якого ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 кошти у сумі 7080 доларів США, які він зобов`язався повернути до 16 березня 2019 року.

Відповідно до розписки від 21.06.2019 вбачається, що ОСОБА_4 отримав повернення згідно договору позики від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 131400 грн., що на момент сплати становить 5000 доларів США.

Отже, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 на повернення грошових коштів, отримав від ОСОБА_5 5000 доларів США.

Як вбачається із пояснень представників відповідача у ОСОБА_5 відсутні докази на підтвердження повного погашення боргу на суму 2080 доларів США, за вказаним договором позики.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу із ОСОБА_5 за борговими розписками від 22.09.2017 та 16.03.2018 підлягають до задоволення в частині стягнення грошових коштів в сумі 436 та 2080 доларів США, відповідно.

Стосовно стягнення із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 715,01 доларів США - процентів за користування коштами за період позики, 402,81 доларів США - 3% річних за весь період прострочення, за договором позики від 22.09.2017, та 1246,08 доларів США - процентів за користування коштами за період позики, 709,36 доларів США - 3% річних за весь період прострочення, за договором позики від 16.03.2018, то суд приходить до наступного висновку.

Представниками відповідача заявлено клопотання про застосування строків спеціальної позовної давності до вказаних позовних вимог, згідно ч.2 ст.258 ЦК України.

Главою 51 ЦК України, встановлена відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді настання певних правових наслідків. Зокрема, пунктом 3 частини першої ст.611 ЦК України, передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки, яка згідно частини 3 ст.549 ЦК України, може застосовуватися

у вигляді пені, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3 частини першої ст.611 ЦК України, передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ст.253 ЦК України, визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема у постанові від 18.05.2016 року у справі №6-474цс16.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що до позовних вимог про стягнення із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 715,01 доларів США - процентів за користування коштами за період позики, 402,81 доларів США - 3% річних за весь період прострочення, за договором позики від 22.09.2017 слід застосувати строки спеціальної позовної давності.

Посилання представника позивача у запереченні щодо застосування строків позовної давності на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№540-IX від 30.03.2020), Розділ «Прикінцеві та перехідні положення «Цивільного кодексу України», було доповнено пунктом 12, яким строки, визначені статтями 257,258,362,559, 728 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року і є чинним станом на даний час, суд оцінює критично.

Аналіз норм ч.2 ст.258 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується. Враховуючи, що договір позики укладено 22.09.2017, у якому вказано, що грошові кошти мають бути повернені 22.09.2018, отже, у випадку невиконання зобов`язання право на стягнення неустойки за вказаним договором у ОСОБА_4 до ОСОБА_5 виникає з 22.09.2018, а тому відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) за договором позики від 22.09.2017, застосовується позовна давність в один рік.

До позовних вимог про стягнення із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1246,08 доларів США - процентів за користування коштами за період позики, 709,36 доларів США - 3% річних за весь період прострочення, за договором позики від 16.03.2018, спеціальна позовна давність не застосовується. Згідно вказано договору ОСОБА_5 повинен був повернути кошти до 16 березня 2019 року, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№540-IX від 30.03.2020), Розділ «Прикінцеві та перехідні положення «Цивільного кодексу України», було доповнено пунктом 12, яким строки, визначені в тому числі ст.258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Враховуючи, що відповідач за договором позики від 16.03.2018 повернув позивачу кошти у сумі 5000 доларів США 21 червня 2019 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_4 про отримання вказаних коштів, то строк позовної давності слід рахувати, за вказаним договором, з 21 червня 2019 року.

Також, згідно ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Судом встановлено, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення позивачу коштів у сумі 2080 доларів США за договором позики від 16.03.2018, відповідно у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України та відсотків за користування коштами.

Таким чином, за порушення грошового зобов`язання за період з 16.03.2019 по 21.06.2019 - 3 % річних становить 31,4 долари США, та за період з 21.06.2019 по 19.07.2022 - 191 доларів США, разом 222,4 доларів США.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, у визначений розпискою строк, а саме до 16 березня 2019 року за борговою розпискою від 16 березня 2018 року, відповідач грошові кошти не повернув у повному обсязі, чим порушив умови договору позики, і за таких обставин з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути 3%-річних за прострочення сплати позики, що становлять 222,4 дол. США та проценти від суми позики, що передбачено ст. 1048 ЦК України, і становлять 423,62 доларів США.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 491974,30 грн. за договором позики від 16.03.2016.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На доведення вказаних позовних вимог позивач посилається на договір позики від 09.12.2016, проте як вбачається із вказаного договору у вступній його частині дата вказана 09.12.2016, однак на наступній сторінці договору, де містяться підписи сторін, дата вказана 22.09.2017. Суд, бере до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_3 , що вказаний договір та розписка від 22.09.2017, відносяться до однієї угоди, оскільки дата на договорі, де містяться підписи сторін, та дата розписки є однаковою. Також, вони стосуються однієї суми коштів, а саме 5750 доларів США.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення договору позики грошових коштів від 09.12.2016, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 491974,30 грн. за договором позики від 09 грудня 2016 року до задоволення не підлягають.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено частково, тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 875 грн.

Крім того, відповідачем заявлено вимогу про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн., що підтверджується додатковими угодами до договору про надання правової допомоги від 18.07.2022, актом виконання робіт від 20.07.2022, прибутковим касовим орденом від 18.07.2022.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

При цьому, суд вважає, що відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката повинен бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, на участь у судових засіданнях, складання та подання заяви та клопотання, а також значенням справи для сторони.

Оцінюючи обставини справи, те що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судвважає, що з позивача слід стягнути на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1800 грн.

Керуючись ст.ст.7,9,13,19,76,81,89,133,137,141,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.202, 207,258,525,526,530, 610-612,625,626,1046,1048 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 22.09.2017, в сумі 436 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 16.03.2018, суму основного боргу в розмірі 2080 доларів США, відсотки за користування коштами в сумі 423,62 долари США, та 3 % річних за період прострочення в сумі 222,4 долари США.

В решті позовних вимог відмовити.

Зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у Тернопільській області (бульвар Тараса Шевченка, 39, Тернопіль, Тернопільська область, 46000) повернути ОСОБА_4 надміру сплачений судовий збір в сумі 785,69 грн., сплачений згідно квитанції № P24A68459055D632683 від 20.07.2022.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 875 грн. судового збору та 1800 грн. витрат на правову допомогу.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Суддя: Р. О. Содомора