Справа № 355/1713/21
Провадження № 2/355/471/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року

Баришівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Червонописького В.С.,

секретаря судового засідання Котенко Л.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Баришівський районний сектор ДМС Центрального міжрегіонального управління ДМС у Києві та Київській області про усунення перешкод в користування власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користування власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення відповідачів, оскільки станом на дату подання цього позову відповідачі не проживають у будинку позивача, однак у добровільному порядку зніматись з місця реєстрації не мають бажання. Оскільки позивач має намір продати будинок, який перебуває у його власності, то просить суд захистити його право власності та позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення потової кореспонденції та публікації оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Поштові конверти повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

На праві приватної власності позивачу належить будинок: АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок позивач отримав у спадок за заповітом після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності позивача підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2020, зареєстровано в реєстрі №1040.

17.02.2001 між позивачем та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.

Як стверджує позивач, у шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17.10.2013 у справі №355/1427/13-ц шлюб між позивам та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до довідки №224 від 30.06.2021 виданої виконавчим комітетом Баришівської селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що позивач бажає продати вищевказаний будинок, він просить суд зняти з місця реєстрації відповідачів та прийняти рішення, яким виселити останніх з будинку позивача.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі прописані у спірний будинок за згодою власника, однак у суду відсутні дані про те, що вони дійсно проживають в цьому будинку, або не проживають без поважних причин протягом більш як одного року. Крім того, у суду відсутні докази того, що саме позивач утримує вказаний будинок та сплачує комунальні послуги.

За таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 16, 317, 321, 346, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Баришівський районний сектор ДМС Центрального міжрегіонального управління ДМС у Києві та Київській області про усунення перешкод в користування власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.ЧЕРВОНОПИСЬКИЙ