Справа № 303/1561/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волосенко Віктор Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року, ухвалене суддею Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно.

Позов мотивовано тим, що з 06.10.2001 сторони перебували в шлюбі, який на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 розірвано. Під час шлюбу ними було придбано домоволодіння - житловий будинок з прибудовою та надвірним будівлями і спорудами (літньою кухнею, трьома сараями, навісом, вбиральнею, спорудами, колодязем, огорожею та мощенням), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що таке майно було придбано ними під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Відповідач не визнає її право на спірне майно та не бажає в добровільному порядку провести розподіл такого, натомість всіляко намагається позбавити її права на майно, створює несприятливі умови проживання, що позбавляє її можливості користуватися спірним домоволодінням.

З врахування вищенаведеного ОСОБА_2 просила суд:

- визнати об`єктом спільної сумісної власності домоволодіння - житловий будинок з прибудовою та надвірними будівлями та спорудами (літньою кухнею, трьома сараями, навісом, вбиральнею, спорудами, колодязем, огорожею та мощенням), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частки вказаного домоволодіння.

Рішенням Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області від 27 травня 2021 року позов задоволено.

Визнано домоволодіння - житловий будинок з прибудовою та надвірними будівлями та спорудами (літньою кухнею, трьома сараями, навісом, вбиральнею, спорудами, колодязем, огорожею та мощенням), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки домоволодіння - житлового будинку з прибудовою та надвірними будівлями та спорудами (літньою кухнею, трьома сараями, навісом, вбиральнею, спорудами, колодязем, огорожею та мощенням), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки домоволодіння - житлового будинку з прибудовою та надвірними будівлями та спорудами (літньою кухнею, трьома сараями, навісом, вбиральнею, спорудами, колодязем, огорожею та мощенням), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 909,93 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волосенко В.І., подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмові в задоволенні позову. Заперечує проти доводів позивача, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя.

Так, спірне домоволодіння було придбано ним за власні кошти, а також кошти, які він взяв в кредит у банку. Зобов`язання за кредитним договором виконував він сам, позивачка не сплачувала кредит та не несла жодних ризиків пов`язаних з втратою будинку в разі невиконання кредитного договору. Вказує, що хоча шлюб між ними розірвано в 2019 року, однак фактичні шлюбні відносини були припинені ще в 2008 році. З врахуванням вказаного вважає, що в позивача відсутнє будь яке право на належний йому будинок.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без змін рішення суду. Вважає, що суд врахував всі обставини справи та прийшов до вірного висновку про задоволення її позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2001, який на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2019 року розірвано (а.с. 32).

На підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 21 вересня 2004 року (а.с. 6) за відповідачем зареєстровано право власності на домоволодіння, що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2004 №4802357 (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння - житловий будинок з прибудовою та надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між ними по 1/2 ідеальній частці, та за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його вірним.

Спір між сторонами виник з приводу розподілу майна, набутого сторонами у період шлюбу.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «[…] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що спірний житловий будинок придбаний сторонами у період шлюбу, а тому частки позивача та відповідача, як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 ідеальній частині спірного будинку за кожним із них.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Апеляційний суд не може вважати переконливим посилання ОСОБА_1 на те, що позивачка не довела факт особистої участі у придбанні житлового будинку, що перешкоджає визначенню його статуту як спільної сумісної власності.

Правило про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, не спростовує презумпцію спільності такого майна, а лише надає одному з подружжя (фактичному подружжю) право доводити статус особистої власності майна, набутого у шлюбі (фактичному проживанні однією сім`єю).

Не доведено апелянтом також те, що спірний будинок було придбано за його особисті кошти.

Щодо посилань апелянта на те, що за кредитним договором MKAWG 000000478 від 21.09.2004 він отримав грошові кошти в розмірі 4 230 доларів США для придбання спірного будинку, які ним особисто сплачено, то таке до уваги апеляційним судом не береться, з огляду на те, що такі зобов`язання покладаються на обох з подружжя та вони спільно несуть ризики щодо повернення кредитних коштів. Протилежного апелянтом доведено не було.

Крім цього, позивачка ствердила, що вона як до укладення шлюбу, так і під час перебування у шлюбних відносинах мала офіційне постійне працевлаштування, що доводиться копією трудової книжки (оригінал такої знаходиться у відділі кадрів працедавця), отримувала заробітну плату і тим самим вкладала свою матеріальну частку в придбання будинку, обслуговування кредитного боргу, несла інші витрати на ремонт житла, його утримання та оздоблення. У придбаному будинку була зареєстрована де має постійне місце проживання та в якому народила спільних з відповідачем дітей, яких там виховували. Після розірвання шлюбу відповідач почав створювати нестерпні умови спільного проживання в даному будинку, та змушена була разом з дітьми залишити дане житло і переїхати проживати до будинку своїх батьків.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про фактичне припинення між сторонами шлюбних відносин ще в 2008 році, так як шлюб між сторонами розірвано 18.06.2019.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Оскаржуване судове рішення достатньо відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення, а доводи апеляційної скарги носять характер незгоди із рішенням суду, були предметом обговорення в суді першої інстанції, і правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волосенко Віктор Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: