Справа № 456/2258/19
Провадження № 2/456/40/2022
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

17 листопада 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/2258/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрию Стрийського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення про визнання відповідача ОСОБА_2 , дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про стягнення на її користь з відповідача аліментів на їх малолітню дитину у частці від заробітку у розмірі 1/4 частини з усій його видів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з дати подання цієї позовної заяви до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути судові витрати у справі.

Позов обґрунтовано тим, що в період з 2010 року по 2015 рік, позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 та проживала з останнім однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис №436 від 25.11.2011 року.

Біологічним батьком доньки є відповідач, ним не оспорювався факт батьківства відносно дитини, проте останній відмовлявся від явки до органів РАЦС задля зазначення його, як батька дитини в свідоцтві про народження, тому дитина була записана під її прізвищем, а ім`я та по батькові за її вказівкою.

Сторони продовжували проживати однією сім`єю. Разом брали участь у вихованні та утриманні дитини. Дитина прив`язалась до відповідача. Називає його батьком. Осінню 2015 року вони припинили спільні стосунки та проживати однією сім`єю.

Після припинення сімейних стосунків відповідач практично не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, мало уваги приділяє дитині, не бере участі у вихованні дитини. Дитина продовжує називати відповідача батьком і хоче спілкуватися з ним. На її неодноразові прохання визнати себе батьком, відповідач відмовляється.

Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, а відповідач, який є фізично здоровим, працездатним, має можливість надавати грошову допомогу, а тому може сплачувати аліменти на їхню дочку, у визначеному законом розмірі.

Враховуючи ту обставину, що дитина має батька - відповідача ОСОБА_2 , а також вкрай скрутне матеріальне становище позивачки та неможливість на даний час одній утримати дитину, вона була змушена звертатись до суду із даним позовом. Тому позивач просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 , в судове засідання не з?явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Просив, позовні вимоги задоволити, проти прийняття заочного рішення не заперечив,а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з?явився та не повідомив суду про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У запропоновані судом строк та порядку, відзиву на позовну заяву не подав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрию Стрийського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не з?явився, однак подав до суду заяву, якою просив розгляд справи проводити за її відсутності та прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

Відповідно до ч.ч.7,8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Згідно зч.1ст.4,ч.1ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів,а суд,здійснюючи правосуддя,захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб,визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Крім того, за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача ОСОБА_1 , та її малолітньої дитини, й причетність до такого порушення їх прав відповідачем ОСОБА_2 , за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, встановив наступне.

Судом встановлено, що сторони у справі у період з 2010 року по 2015 рік проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка у м. Стрий Львівської області, обоє вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_3 , реєстрація народження якої була здійснена 25.08.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, із зазначенням батька цієї дитини зі слів позивачки - ОСОБА_5 , оскільки заява батька була відсутня.

Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року, було призначено судово-генетичну експертизу, згідно якої на вирішення експертизи було поставлено питання: - Чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

Згідно повідомлення про неможливість проведення експертизи від 20.11.2020 №14/816, вбачається, що ДНК-тесту на встановлення імовірності батьківства малолітньої ОСОБА_3 , виконаного не було, оскільки ОСОБА_2 , до Львівського НДЕКЦ МВС не прибув, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи.

Проте, позивач, будучи допитаною у судовому засіданні надала пояснення, згідно з котрими вона з 2010 року по 2015 рік проживала разом з відповідачем однією сім`єю як чоловік та жінка у м. Стрий Львівської області, шлюб не реєстрували. Протягом зазначеного періоду підтримування фактичних шлюбних відносин вона народила дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батька яких записано з її слів, так як відповідної заяви відповідачем про своє батьківство по відношенню до дитини не подавав. Незважаючи на це, відповідач заперечує ту обставини, що саме він є батьком дитини, не приймає участі в її вихованні, а також не надає матеріальну допомогу на її утримання.

Свідок ОСОБА_7 , приведений судом до присяги, в судовому засіданні пояснив, що його батько жив поряд із сторонами по справі, тому часто навідувався до нього. Позивач та відповідач, проживали разом близько чотирьох років, і він не одноразово бачив, як відповідач гуляв з дитиною, вони жили разом в одному будинку, вважав їх сім?єю.

Як вбачається з довідки №890 від 13.05.2019виданої КП «Світанок» позивачу, дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована разом з позивачем, проживають разом, дитина знаходиться на її утриманні.

Встановлені судом сімейні правовідносини щодо встановлення батьківства та щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дітей, зокрема, щодо стягнення аліментів, визначених за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (надалі СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Конвенцією про права дитини 1989 року, котрі є частинами національного законодавства України, а також Законом України «Про охорону дитинства».

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

В силу статей 125-126 та 128 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до чинного ЦПК України.

За змістом ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Як роз`яснюється у пунктах 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України, приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1ст.135СК України). Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити усі відомості,необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище,ім`я та по батькові матері й батька,число,місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини,коли та яким органом його вчинено).

Чинним сімейним законодавством України визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

При цьому, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, а чинне сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства у судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06), пункт 49 рішення у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і, до того ж, є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04). Проте, держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06).

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини 1989 року встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За змістом статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1ст.182СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка,дружини,батьків,дочки,сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2ст.182 СК України).

Відповідно до положень ст.183СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України.

В силу ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо батьківства відповідача ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перевіривши їх доказами, котрі оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також встановивши, що позивач як матір зазначеної дитини та діючи, з-поміж іншого, в її інтересах, підтверджує батьківство відповідача ОСОБА_2 , а останній будь-яких доказів щодо спростування цього суду не надав, заяв чи клопотань з вказаного приводу не заявляв, що може свідчити про не оспорювання ним свого батьківства, то суд дійшов висновку про визнання відповідача ОСОБА_2 батьком малолітньої ОСОБА_3 , із одночасним внесенням змін до актових записів про народження дитини, необхідних для реєстрації батьківства зазначеного відповідача.

Крім того, оскільки судом встановлено батьківство відповідача ОСОБА_2 , по відношенню до малолітньої ОСОБА_3 , то на зазначеного відповідача слід покласти обов`язок утримувати малолітню дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому, будь-які докази на підтвердження поганого стану здоров`я відповідача ОСОБА_2 , чи наявності в нього на утриманні інших малолітніх, неповнолітніх дітей, або ж непрацездатних членів сім`ї, у матеріалах цієї справи відсутні. Судом також не здобуто також доказів з приводу наявності у сторін у справі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, або ж придбання ними нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.

Відтак, враховуючи обставини, які мають значення при визначенні розміру аліментів, а також беручи до уваги волю позивачки як особи, на чию користь будуть стягуватися аліменти на малолітню дитину, суд вважає за необхідне та можливе стягувати з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 , аліменти на малолітню дочку ОСОБА_3 , у частці від заробітку (доходу) у розмірі 1/4 частини з усіх його видів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення цього позову, тобто з 12.06.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів суд вважає достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

З огляду на вкаже вище, позовні вимоги у цій справі підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ОСОБА_1 , судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру про визнання батьківства, у розмірі 768,40 грн. 40 коп., й підтверджуються квитанцією №15 від 21.05.2019 року, слід здійснити у порядку, визначеному статтею 141 ЦПК України, зокрема в силу ухвалення заочного рішення на користь позивача та відповідної її волі про покладення цих судових витрат на відповідача при ухваленні даного заочного рішення покласти на останнього.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду за одну із вимог немайнового характеру матеріали цієї справи не містять.

Попри це, оскільки позивачка ОСОБА_1 , звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру про стягнення аліментів на дітей на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то, на підставі частин 1, 6 ст. 141 ЦПК України, такий судовий збір, у розмірі 768 грн. 40 коп., слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 , у дохід держави.

Керуючись статтями 4-5, 10, 12-13, 77-81, 89-90, 95, 133, 141, 209-211, 234, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої в м. Стрий Львівської області.

Внести зміни до актового запису про народження №436, складеного 25.08.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де батьком записати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, прізвище, ім?я та по батькові залишити без змін.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від заробітку (доходу) у розмірі 1/4 частини з усіх його видів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, тобто з 12.06.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір за пред`явлення ОСОБА_1 позовної вимоги про стягнення аліментів на дитини у сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім) грн.. 40 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, котрі складаються з судового збору за пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства у загальному розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп) грн.

Відсутність у виконавчому документі, у розумінні ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача (боржника) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц, провадження № 61-331св18, не може бути підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Р. Т. Шрамко