ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6218/22 Справа № 176/585/22 Суддя у 1-й інстанції - Павловська І.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права споживачів на забезпечення та встановлення індивідуальних газових лічильників у порядку захисту прав споживачів, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (далі АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (далі ТОВ «Дніпропетровськгаз збут»), про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права споживачів на забезпечення та встановлення індивідуальних газових лічильників у порядку захисту прав споживачів, мотивуючи його тим, що у листопаді 2016 року позивачам стало відомо, що відповідач встановив за адресою - АДРЕСА_1 загальнобудинковий вузол обліку газу та почав нараховувати об`єми використаного природного газу згідно з показаннями загальнобудинкового приладу обліку газу, в той же час відповідач не уклав договору на зняття показань будинкового вузла обліку, не склав акт балансового розмежування зі схемою та акт зняття первинних показників лічильника.

Посилаючись на те, що такі дії відповідача ставлять у нерівне становище побутових споживачів цього будинку, перед іншими споживачами багатоквартирних будинків у Дніпропетровській області, які обладнані індивідуальними лічильниками газу, просили суд першої інстанції: визнати незаконними дії відповідача щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу в будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» демонтувати загальнобудинковий вузол обліку газу в будинку АДРЕСА_1 ; визнати незаконним встановлений режим нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно показань загальнобудинкового прибору обліку газу для побутових споживачів природного газу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_9 ); зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» з 01 жовтня 2016 року поновити для побутових споживачів природного газу, які є позивачами по справі, режим нарахування природного газу відповідно до встановлених Кабінетом Міністрів України норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників; визнати право на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» за побутовими споживачами природного газу позивачів по справі; зобов`язати відповідача згідно статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» в строк до 01 січня 2023 року за свій рахунок здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників для побутових споживачів природного газу позивачів по справі.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» в строк до 01 січня 2023 року за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника, як побутовому споживачу в квартирі: ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_8 ; ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_9 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Законом України Про внесення змін до Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу у частині 1 ст.6 цифри і слова 1 січня 2021 змінено на 1 січня 2023, тобто з дати набрання чинності вказаним законом, а саме 28 березня 2021 року, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких використовується газ тільки для приготування їжі, до 1 січня 2023 року. Крім того, вказаним законом встановлена можливість споживачів самостійно встановити індивідуальні прилади обліку природного газу із подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Вказує, що згідно пп.1 п.6 Положення НКРЕКП, затвердженого указом Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обов`язковими до виконання суб`єктами природних монополій. Так, постановою НКРЕКП від 24 березня 2016 року № 391 було затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ Дніпропетровськгаз на 2016-2025 роки та джерела його фінансування відповідно до якого у розділі І передбачено встановлення будинкових ВОГ, які закладені в тариф на розподіл природного газу, в якому серед інших, наявний і будинок позивачів, у зв`язку з чим і було встановлено вказаний лічильник, який введено в експлуатацію 31 січня 2017 року, отже він є належним приладом обліку, встановленим з дотримання норм чинного законодавства. Повторне встановлення індивідуального лічильника за кошти відповідача призведе до нівелювання критерію державної політики стосовно економічної доцільності операторів газорозподільної мережі, спрямованої на встановлення лічильників газу та подальшого здійснення комерційного обліку газу.

Позивачі правом на надання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» не скористалися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (АТ «Дніпропетровськгаз») є юридичною особою, основним видом діяльності якої є: Код КВЕД 35.22 Розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи (основний).

АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» є засновником самостійної юридичної особи третьої особи по справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (ТОВ «Дніпропетровськгаз збут»), основними видами діяльності якої є Код КВЕД 35.23 Торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи (основний), що також згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» є оператором ГРМ, а третя особа ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» - постачальником природного газу на території Дніпропетровської області.

Зокрема, відповідачем «Дніпропетровськгаз збут» здійснюється постачання природного газу у будинок, розташований у АДРЕСА_1 , який є багатоквартирним.

Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2498 (далі - типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.

Позивачами у справі надано копії правовстановлюючих документів, якими підтверджується той факт, що вони є власниками квартир у будинку АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з газопостачання за вказаною адресою.

Задовольняючи позов в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, що не заперечується сторонами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Таким чином, стаття 6 Закону визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України Про захист прав споживачів (далі Закон №1023-XII) держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону №1023-XII крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 2189-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону №2189-VIII у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;

- норми споживання кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Згідно зі статтею 2 Закону №2189-VIII державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Як наведено у статті 3 Закону №2189-VIII, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно зі статтею 12 Закону №2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 7 Закону №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (частина 2 статті 7 Закону №2189-VIII).

Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України Про забезпечення комерційного обліку природного газу (далі Закон № 3533-VI).

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Колегія суддів зауважує, що ухвалюючи рішення по суті справи, суд першої інстанції задовольняючи рішення в оскаржуваній відповідачем частині, виходив перш за все з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №214/2435/17 (провадження №14-347цс18), в якій зроблено висновок, що «зі змісту статті 6 Закону №3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону №3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону №3533-VI зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, так як розгляд справи по суті завершився до внесення змін щодо строку встановлення лічильників таким споживачам».

При цьому, звертаючись до суду із дійсною апеляційною скаргою, відповідач посилався на внесення змін до вищевказаного закону, яким строк забезпечення встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, було змінено з 01 січня 2021 року до 01 січня 2023 року, що на думку апелянта свідчить про відсутність з його боку будь-яких порушень прав позивачів.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно, позивачі звернулися до суду 01 березня 2022 року, тобто вже після набрання чинності відповідних змін, які були внесені на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу» (Закон від 05 березня 2021 року № 1338-IX) в абзаці четвертому підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 6 Закону № 3533-VI цифри і слова «01 січня 2021 року» замінено цифрами і словами «01 січня 2023 року».

Разом із тим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що відносини, що виникли між сторонами є триваючими, станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, відомості про встановлення позивачам індивідуальних лічильників надано не було, що у свою чергу свідчить про те, що нарахування вартості спожитого газу здійснюється на підставі лише загальнобудинкового вузла обліку газу, що порушує права позивачів, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що правовою природою підстави внесення змін до відповідного закону у частині строк впродовж якого має бути замінено встановлено споживачу індивідуальний лічильник є саме плин часу, з яким відповідний стає неактуальним та у зв`язку з чим продовжується.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем в дійсності ігнорувався його обов`язок по встановленню споживачам індивідуальних газових лічильників, ні станом на 01 січня 2018 року, ні на 01 січня 2021 року, ні станом на час розгляду судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів наполягає на тому, що метою дії судової гілки влади є саме в забезпеченні та дотриманні прав людини, що звертається за відповідним захистом. Суди, вирішуючи той чи інший спір повинні уникати формалізму та діяти, перш за все, із принципів справедливості та гуманізму, оскільки кожен закон створюється з метою поліпшення існування та взаємодії людей як між собою, так і з державними органами, підприємствами тощо.

Таким чином, відмова у задоволенні позову з підстав внесення змін до нормативно-правового акта не може вважатися законною та справедливою.

Враховуючи викладене, оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення індивідуального лічильника газу позивачу, що проживає у квартирі, де газ використовується тільки для приготування їжі.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди правильно керувалися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» покладений обов`язок з встановлення лічильників газу у строк до 01 січня 2023 року і відповідач повинен вживати заходів щодо залучення джерел фінансування цих робіт, а покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.