ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4403/22 Справа № 204/3466/21 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторингу, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторингу, мотивуючи тим, що 15 травня 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої, він отримав у ОСОБА_2 в борг 7300 доларів США, що еквівалентно 36 500 грн., з терміном повернення до 31 грудня 2009 року. На підставі заочного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2011 року, яким з нього на користь ОСОБА_2 була стягнута відповідна заборгованість вже з урахуванням 3% річних та індексу інфляції у загальному розмірі 40 914,90 грн.

Вказував, що 07 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги №1/20, відповідно до якого ОСОБА_3 став новим кредитором згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року, яке набрало чинності 27 квітня 2011 року, з громадянина ОСОБА_1 , та отримав право вимагати від боржника належного виконання зобов`язання згідно рішення суду на суму 40 914,90 грн. основного боргу та 1 000 грн. витрат на правову допомогу, 401 грн. судового збору та 120 грн. ІТЗ, що встановлено пунктами 1.1, 1.2 спірного договору.

Посилаючись на те, що дійсною правовою природою спірного договору є саме договір факторингу, який було укладено між двома фізичними особами та безоплатно, що суперечить вимогам чинного законодавства, він будь-яких повідомлень про відступлення права вимоги відносно нього не отримував, враховуючи, що спірним договором ОСОБА_2 було передано третім особам його персональні дані, що є грубим порушенням Закону України «Про захист персональних даних», просив суд першої інстанції визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №1/20 від 07 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірний договорів є за своєю суттю договором факторингу, який було укладено сторонами із порушенням норм чинного законодавства. Вказує, що вказаний договір не містить чітко встановленого предмета договору, зокрема не вказано за яким саме рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська передається права вимоги до ОСОБА_1 , як і не зазначено стягнення на чию користь коштів за цим рішенням було винесено. Первісним кредитором в оспорюваному договорі вказаний ОСОБА_2 , в той час як в рішенні суду було ухвалено на користь ОСОБА_2 , тобто вказані особи є різними. Зазначає, що його не було повідомлено про укладення договору факторингу, що є грубим порушенням його прав, як боржника. Спірним договором ОСОБА_2 було передано третім особам персональні дані ОСОБА_1 , що є грубим порушенням Закону України «Про захист персональних даних»

Відповідачі правом на надання відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 15 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої, ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_2 в борг 7 300 доларів США, що еквівалентно 36 500 грн., з терміном повернення до 31 грудня 2009 року.

07 грудня 2011 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі №2-1998/11 було винесено заочне рішення, яким з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 були стягнуті кошти, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції, у розмірі 40 914,90 грн., 1000 грн. витрат на правову допомогу, 401 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (ЄДРСР №54970044).

07 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги №1/20, відповідно до п.1.1. якого, ОСОБА_2 (первісний кредитор) відступив, а ОСОБА_3 (новий кредитор) прийняв на себе право вимоги згідно рішення суду Ленінського районного суду м.Дніпропетровська по стягненню заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року, яке набрало чинності 27 квітня 2011 року, з громадянина ОСОБА_1 (а.с.6).

Згідно п.1.2. договору, новий кредитор повністю одержує право вимагати від боржника виконання зобов`язань за рішенням суду у сумі 40 914,90 грн. основного боргу, 1 000 грн. витрат на правову допомогу, 401 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ.

Пунктом 4.1. договору, сторони визначаючи ціну договору, дійшли згоди, що розрахунки за цим Договором між сторонами не передбачені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір не містить жодної ознаки факторингу та є звичайним договором цесії (правочином з відступлення права вимоги), який вчинено у відповідності до вимог ст.ст.512-516 ЦК України. Позивачем не надано жодного доказу недійсності правочину з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК. При цьому, сам факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Так, звертаючись до суду із дійсною скаргою, апелянт зазначав, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що спірний договором є договором цесії, в той час як дійсна його правова природа відповідає саме договору факторингу.

В той же час, колегія суддів не погоджується з таким доводом апеляційної скарги у зв`язку з наступним.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) зроблено висновок, що «договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Таким чином, зважаючи, що спірний договір укладений між фізичними особами на безоплатній основі, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний договір про відступлення права вимоги №1/20 є договором цесії, а не факторингу, а тому не може бути визнаний недійсним з підстав наведених позивачем у позові, зокрема у зв`язку з його безоплатністю та укладенням його саме між фізичними особами.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі №711/3008/20 (провадження №61-1719св21), у постанові від 05 квітня 2022 року по справі №522/1303/19, провадження №61-12139св20.

Щодо доводів апелянта про його неповідомлення про відступлення права вимоги до нього до нового кредитора, колегія суддів зауважує, що зі змісту статей 516, 517 ЦК України також слідує, що за загальним правилом наслідком неповідомлення боржника про нового кредитора є його право не виконувати свій обов`язок новому кредитору, та виконати обов`язок первісному кредитору, оскільки неповідомлення боржника про нового кредитора лише свідчить про неналежне виконання договору про іпотечний кредит та договору про відступлення прав вимоги, проте не може мати наслідком недійсність правочину.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №308/11916/15-ц, провадження 361-841св19.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо нечіткості предмету спірного договору відступлення права вимоги №1/20 від 07 лютого 2020 року, оскільки з аналізу змісту спірного правочину вбачається, що його предметом є відступлення права вимоги за договором позики, укладеним 15 травня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заборгованість за якою була примусово стягнута на підставі заочного рішення Ленінським районним судом м.Дніпропетровська від 07 грудня 2011 року. Вказаний договір чітко містить його сторони та суму вимоги до боржника, що відчужується, яка цілком відповідає сумі, що була стягнута за вищевказаним рішенням суду з позивача.

Інших доводів на підтвердження недійсності спірного правочину надано не було.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.