Справа №932/9261/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Скопа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

11.08.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , де третьою особою зазначила Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеного домоволодіння.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою судді від 11.08.2020 року вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви та виконання судом вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України, ухвалою судді від 26.08.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та визначено про необхідність проведення у справі підготовчого засідання.

25.09.2020 року до суду від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшла заява з проханням провести розгляд справи у відсутності представника Департаменту.

19.10.2020 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про виклик та допит свідків, а також Відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила про безпідставність позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона з 20.09.2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , 30.06.2011 року зі згоди власників домоволодіння її було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , у вказаному домоволодінні вона проживала з відповідачем до їх розлучення і продовжує проживати на сьогоднішній день, тобто посилання позивачки про самовправне зайняття нею вказаного житлового приміщення є безпідставними. У шлюбі з ОСОБА_3 у них народилося троє дітей ОСОБА_4 , 2007 року народження, ОСОБА_5 , 2010 року народження, ОСОБА_6 , 2013 року народження, і відповідно до вимог чинного законодавства їх діти були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . На сьогоднішній день діти проживають разом з нею за вищевказаною адресою, її колишній чоловік та батько їх дітей, хоча і зареєстрований у вказаному будинку, після розлучення в ньому не проживає, він знову одружився, у новій сім`ї народилися діти і він проживає зі своєю новою сім`єю в іншому місці. ОСОБА_2 зазначає, що ставлячи питання про її виселення, позивачка фактично ставить питання й про виселення її малолітніх дітей, адже через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце проживання і жити самостійно. Вона не перешкоджає позивачці у користуванні її власністю, позивачка ніколи не проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1 і не проживає там зараз, вона зареєстрована та постійно проживає за адресою АДРЕСА_2 . Більш того, в будівництві спірного житла лише вона ОСОБА_2 приймала найактивнішу участь від розробки проекту будинку, завезення будівельних матеріалів до закупівлі штор, меблів, посуду, вона несе всі витрати щодо утримання зазначеного будинку та сплаті комунальних платежів, тобто самотужки піклується про майно.

07.12.2020 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява до ОСОБА_2 , де третіми особами зазначені Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, в якій позивач ОСОБА_1 просить усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та шляхом її виселення з зазначеного домоволодіння. В обгрунтування позовних вимог позивач, з урахуванням уточнення, посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 18.07.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року №758, їй - ОСОБА_1 на праві власності належить Ѕ частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 09.08.2012 року №35117990. Інша Ѕ частка зазначеного домоволодіння належить їй же на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАМ №006856 від 17.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №173, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Солодовник В.В. Згідно довідки відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №7847 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 до складу зареєстрованих входять: ОСОБА_1 (незареєстрований власник), її син - ОСОБА_3 , зареєстрований 29.01.2008 року, та ОСОБА_2 - колишня дружина її сина, зареєстрована 30.06.2011 року. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 20 вересня 2006 року і вони проживали у вищевказаному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Відповідно до Довідки про склад сім`ї від 01.12.2020 року за вих. 1072/3, виданої виконкомом Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, вона ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно зареєстрована і постійно проживає за адресою АДРЕСА_2 з 08.07.1980 року і по даний час, з часу реєстрації місце проживання не змінювала. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 . ОСОБА_2 досі зареєстрована та проживає у належному їй - позивачці домоволодінні за вищевказаною адресою, членом її родини не являється, самостійно знятися з реєстрації та виселитися відмовляється, продовжує проживати в будинку за вказаною адресою без відповідних правових підстав. Таким чином, оскільки вона з відповідачем ніколи не була і не є членами сім`ї, право користування у відповідачем у вказаному домоволодінні виникло на праві сервітуту. Вона (позивач) неодноразово зверталася до відповідачки з проханням виїхати із належного їй позивачці на праві власності домоволодіння, між ними склалися складні стосунки, однак відповідач категорично відмовляється залишати помешкання, чим обмежується її позивачки право власності, користування та розпорядження на власний розсуд вказаним домоволодінням, що змусило її звернутися до суду із даним позовом.

Позивач також вказує на те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим примішенням. Відповідач була зареєстрована у спірному домоволодінні як дружина її сина і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом; право відповідача на користування домоволодінням було встановлено сервітутом з нею, як власником домоволодіння. Відповідач фактично проживає у будинку на даний час, однак членом її сім`ї не являється і ніколи не являлася, оскільки ніколи не проживала з нею однією сім`єю, вони з нею не були пов`язані та не пов`язані на даний час спільним побутом, не мали та не мають взаємних прав та обов`язків, як члени сім`ї, тому право користування домоволодінням у відповідача виникло не з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України і статті 156 ЖК України як у члена сім`ї власника житла, а на підставі сервітуту відповідно до статей 395, 397, 403 ЦК України. Таким чином, ОСОБА_2 мала право користуватись спірним домоволодінням з її позивача згоди під час дії сервітуту, на час звернення з даним позовом до суду обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, оскільки шлюб між її сином та відповідачем розірвано, тому право користування ОСОБА_2 чужим домоволодінням також припинилось. Позивач посилається на те, що аналіз ч.2 ст. 406 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ними і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач спільним побутом з нею не пов`язаний, не є членом її сім`ї, тому її право на користування чужим майно підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, тобто на її вимогу, на підставі частини другої статті 406 ЦК України, а відповідач підлягає виселенню із вказаного домоволодіння. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.12.2020 року, номер інформаційної довідки: 235136962, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також Ѕ частина на праві спільної часткової власності об`єкту житлової нерухомості, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , що вказує про те, що у відповідача ОСОБА_2 є об`єкти нерухомості, де вона має можливість проживати, не порушуючи при цьому її позивача право власності.

01.02.2021 року до суду від третьої особи ОСОБА_3 надійшли Письмові пояснення, в яких він вказав, що вважає позовні вимоги обгрунтованими і не заперечує проти їх задоволення. Зазначив, що він з ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 20 вересня 2006 року, який був розірваний рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року. Від шлюбу вони мають трьох спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вони разом з дружиною проживали у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , що належить його матері позивачу у даній справі і за вказаною адресою відповідач була зареєстрована зі згоди власника домоволодіння, про що вона зазначила у Відзиві на позов, як зазначила і про те, що діти відповідно до вимог чинного законодавства зареєстровані за вищевказаною адресою, посилаючись на довідку про склад сім`ї від 27.03.2015 року. ОСОБА_3 у Поясненнях звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи наявна актуальна довідка відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 7847 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.07.2020 року, згідно якої за адресою АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_1 (незареєстрований власник), ОСОБА_3 (син, зареєстровано 29.01.2008 року), ОСОБА_2 (колишня дружина, зареєстровано 30.06.2011 року). Відповідач у Відзиві на позовну заяву зазначає, що ОСОБА_1 ніколи не проживала у даному домоволодінні та проживає за адресою АДРЕСА_2 , а вона ОСОБА_2 проживала у домоволодінні до розлучення з ним та проживає станом на сьогоднішній день. Таким чином, відповідач визнає той факт, що ніколи не проживала із власником будинку та те, що не була з нею членами сім`ї та не вони вели спільне господарство. Він підтверджує, що його мати надала згоду йому та його дружині на той час ОСОБА_2 проживати у належному їй на праві власності домоволодінні, сама ж вона завжди проживала в с. Котовка. Право відповідача на користування вказаним домоволодінням було встановлено сервітутом з власником домоволодіння позивачем, хоча відповідач і фактично проживає у будинку на даний час, однак членом сім`ї позивача не являється, вони ніколи не були пов`язані та не пов`язані на даний час спільним побутом, не мали та не мають взаємних прав та обов`язків і з розірванням з ним шлюбу право користування відповідачем чужим домоволодінням також припинилось. Він не заперечує відносно того, щоб його діти проживали за адресою АДРЕСА_1 , що належить його матері, яка у свою чергу, також не заперечує проти цього, отже питання про виселення дітей не виникало, позовна заява не містить таких вимог, а тому твердження відповідачки, що фактично ставиться питання щодо виселення його малолітніх дітей є абсурдом та не відповідає дійсності. Він зареєстрований за вказаною адресою і діти можуть проживати відповідно до закону з одним із батьків, а саме з ним як батьком, а тому право дітей задоволенням позову ніяким чином не порушується. Крім того, ОСОБА_3 посилається на наявність у ОСОБА_2 на праві приватної власності домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також Ѕ частини на праві спільної часткової власності об`єкту житлової нерухомості, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджує наявність у відповідача житла, де вона має можливість проживати.

Ухвалою від 01.02.2021 року за клопотанням позивача судом витребувано з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради інформацію щодо часу реєстрації та зняття з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 дітей відповідача.

Ухвалою суду за клопотанням відповідача та її представника залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради.

Ухвалою суду від 04.03.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові та в уточненні до позову, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, та просили відмовити у задоволенні позову.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У наданій суду заяві представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради просив розглядати справу без його участі та прийняти рішення згідно матеріалів справи.

Третя особа - ОСОБА_3 у наданій суду заяві просив розглядати справу у його відсутність, вважав позовні вимоги необгрунтованими.

Вислухавши представника позивача, відповідача з представником, свідків, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 18.07.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року №758, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить Ѕ частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 09.08.2012 року №35117990.

Інша Ѕ частка зазначеного домоволодіння належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАМ №006856 від 17.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №173, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Солодовник В.В.

Згідно довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №7847 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 до складу зареєстрованих входять: ОСОБА_1 (незареєстрований власник), ОСОБА_3 (син позивачки), зареєстрований 29.01.2008 року, та ОСОБА_2 (колишня дружина сина позивачки), зареєстрована 30.06.2011 року.

Син позивачки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2006 року.

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають трьох спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_3 в період шлюбу разом із дружиною, дітьми проживали у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачці на праві власності.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2015 року, ухваленим у цивільній справі № 200/18333/14-ц, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2015 року, ухвалене у цивільній справі № 200/18333/14-ц, залишене без змін.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 залишилася зареєстрованою та проживає з дітьми у належному позивачці на праві власності домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , маючи намір користуватися та розпоряджатися належним їй домоволодінням на власний розсуд та відповідно до особистих потреб, неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням виселитися із належного їй на праві власності домоволодіння та знятися з реєстрації за вказаною адресою, однак відповідач самостійно знятися з реєстрації та виселитися відмовляється, продовжує проживати у будинку, чим обмежується права позивача як власника домоволодіння. В зв`язку з зазначеним позивач звернулася до суду із даним позовом для захисту своїх прав.

Під час судового розгляду судом також встановлено наступне.

Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства України передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, у цьому випадку відповідно до змісту статтей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду; сервітут не підлягає відчуженню; сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. За ч.2 ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ч.2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не була і не є членом родини позивачки ОСОБА_1 , вони ніколи не були пов`язані та не пов`язані на даний час спільним побутом, не мали та не мають взаємних прав та обов`язків. Право користування у ОСОБА_2 вказаним домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 виникло на підставі сервітуту з власником домоволодіння, а саме з позивачем, як у дружини її сина ОСОБА_3 , зі згоди власника вона була зареєстрована за вказаною адресою.

Вказане підтверджується Довідкою про склад сім`ї від 01.12.2020 року за вих.№1072/3, виданою виконкомом Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно зареєстрована і постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 08.07.1980 року і по даний час, з часу реєстрації нею місце проживання не змінювалось. Крім того, місце реєстрації ОСОБА_1 за даною адресою також підтверджується відміткою у її паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 .

Зазначені обставини підтвердив у письмовому поясненні ОСОБА_3 і підтвердила сама ОСОБА_2 у судовому засіданні в наданих поясненнях, а також про це зазначила в наданому суду письмовому Відзиві на позовну заяву, вказавши про те, що ОСОБА_1 ніколи не проживала у даному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а проживала та проживає в с. Котовка Магдалинівського району, а вона ОСОБА_2 проживала у вказаному домоволодінні до розлучення з ОСОБА_3 та проживає в ньому з дітьми станом на сьогоднішній день. Зважаючи на вказане, вказані обставини, визнані відповідачем, відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Вказані обставини також підтвердили в судовому засіданні допитані за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Зазначене узгоджується з обставинами, встановленими постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, в якій зроблено висновок про те, що «…у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом, зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 фактично проживає у будинку за вказаною адресою і на теперішній час, проте членом сім`ї позивача вона ніколи не являлася і наразі не являється, оскільки ніколи не проживала з нею однією сім`єю, вони не були пов`язані та не пов`язані на даний час спільним побутом, не мали та не мають взаємних прав та обов`язків як члени сім`ї, у вказаному домоволодінні позивач ніколи не проживала, оскільки має постійне місце проживання в с. Котовка Магдалинівського району Дніпропетровської області, в період перебування у шлюбі за адресо. АДРЕСА_1 проживали сім`я ОСОБА_10 з дружиною ОСОБА_2 з дітьми, тому за наведених встановлених судом обставин ОСОБА_2 не може вважатися колишнім членом сім`ї позивача. Отже встановлено, що право користування домоволодінням у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України як у члена сім`ї власника житла, на що вона посилається у Відзиві на позов, а на підставі сервітуту та у відповідності до положень статтей 395, 397, 403 ЦК України і припинилось в зв`язку зі зміною обставин сервітуту відповідно до ст. 406 ЦК України.

Крім того, право відповідача ОСОБА_2 на користування домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 було встановлено сервітутом за згодою з власником домоволодіння - позивачем ОСОБА_1 саме як у дружини сина позивачки - ОСОБА_3 і з розірванням з ним шлюбу та станом на час звернення позивача до суду з позовом обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому у розумінні приписів п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, право користування нею вказаним чужим домоволодінням припинилось.

Зважаючи на те, що судовим розглядом встановлено, що відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, не є членом її сім`ї, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, тобто на вимогу позивача у розумінні положень ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відповідний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №357/7940/16 та у Постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 243/7004/17-ц.

Відповідно до п. 3 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради).

Відповідно до п. 26 вказаних Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою,

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Вказане покладає на Україну в особі 'її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 : «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

Невід`ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. В умовах сьогодення у суспільстві все більш зміцнюється та виходить на перший план розуміння права на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Так, права людини, що невідривно пов`язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З огляду на встановлені судом вищевказані обставини та вимоги чинного законодавства, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , яка без законних на те підстав наразі проживає у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , на вимогу власника відмовляється знятися із реєстрації місця проживання за вказаною адресою та виселитися із зазначеного домоволодіння, чим порушується право власника цього домоволодіння ОСОБА_1 на вільне розпорядження та користування своїм майном, тому це право підлягає судовому захисту.

У Відзиві на позову заяву та в судовому засіданні позивач з представником просили відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на те, що позивач з 20.09.2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , 30.06.2011 року зі згоди власників домоволодіння її було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , у вказаному домоволодінні вона проживала з відповідачем до їх розлучення і продовжує в ньому проживати разом трьома неповнолітніми їх з ОСОБА_3 дітьми, які зареєстровані за цією адресою. Ставлячи питання про її виселення, позивачка фактично ставить питання і про виселення її малолітніх дітей з домоволодіння, адже через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце проживання і жити самостійно.

Разом з цим, відповідачем не надано доказів таким твердженням, а позивачем у даній цивільній справі не заявлені позовні вимоги про виселення дітей із вказаного домоволодіння. Натомість відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №6/5-925 від 07.04.2021 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований також батько дітей ОСОБА_3 , який в установленому законом порядку батьківських прав не позбавлений і відповідно до закону діти можуть проживати з одним із батьків, проти чого не заперечує у своїх письмових поясненнях в якості третьої особи ОСОБА_3 , посилаючись на положення ч.3, 6 ст. 29 ЦК України, та не заперечувала в судовому засіданні представник власника домоволодіння позивача у даній справі.

Суд також не може прийняти як належний доказ у справі Довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видану 27.03.2015 року квартальним комітетом №4 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради про реєстрацію дітей ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ця довідка спростовується інформацією про відсутність такої реєстрації, викладеною у вищевказаній Довідці №7847 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.07.2020 року, виданій Відділом обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, саме до повноважень якого входить здійснення реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб.

Крім того, інформація, зазначена у вказаній Довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.03.2015 року, спростовується листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, від 07.04.2021 року № 6/5-925, наданим на ухвалу суду, в якому зазначено, що відповідно до даних електронної картотеки з питань реєстрації осіб, за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , 2007 року народження, ОСОБА_5 , 2010 року народження, ОСОБА_6 , 2013 року народження, зареєстрованими або знятими з реєстрації не значаться, а доказів зворотнього суду не надано.

Судом також встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.12.2020 року, номер інформаційної довідки: 235136962, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також належить на праві спільної часткової власності Ѕ частина об`єкту житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджує наявність у власності відповідача нерухомого майна для можливого її проживання, в тому числі з дітьми. Наявність у власності вказаного нерухомого майна, придатного для проживання, підтвердила в судовому засіданні відповідач, яка, разом з цим, пояснила, що вказаним належним їй нерухомим майном вона позбавлена можливості користуватися, оскільки ним користується її колишній чоловік ОСОБА_3 .

Разом з цим, відповідачем не надано суду доказів цим твердженням про її неможливість користуватися та проживати у зазначеному будинку, а також не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що нею здійснювалися передбачені чинним законодавством дії, направлені на усунення перешкод їй з боку ОСОБА_3 в користуванні вказаним належним їй нерухомим майном, в тому числі у судовому порядку.

Також у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 з представником в обгрунтування своїх заперечень на позов посилалася на те, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , будувався нею та її чоловіком ОСОБА_3 , вона розробляла проект будівництва будинку, який облаштовувався лише нею - від завезення будівельних матеріалів до закупівлі штор, меблів, посуду, предметів інтер`єру. Позивач ніякої участі в цьому не приймала, вона до них приїздила в гості на сімейні свята, але постійно проживає в с. Котовка. Вона ( ОСОБА_2 ) самостійно несе всі витрати щодо утримання зазначеного будинку та сплаті комунальних платежів, самотужки піклується про це нерухоме майно; фактично вона вважала вказаний будинок їх власністю. Про те, що право власності на цей будинок зареєстровано на матір її колишнього чоловіка ОСОБА_1 вона дізналася тільки після народження молодшої дитини, після пологів вона погано себе почувала, а чоловік ОСОБА_3 їй пояснював, що зареєструвати право власності на будинок на його матір буде простіше для звітування до податкової інспекції. З позовом до суду про визнання фіктивним права власності позивачки на вказане домоволодіння, про усунення перешкод в користуванні житлом, про визнання майна сумісним вона не зверталася.

На підтвердження вказаних доводів в судовому засіданні за клопотанням відповідача надали пояснення свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком ОСОБА_2 , будинок за адресою АДРЕСА_1 будували він, його донька ОСОБА_2 та спеціалісти за сумісні кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Він майже кожний день був присутній на будівництві, ОСОБА_1 у матеріальних витратах на будівництво участі не приймала, після його будівництва в будинку жили ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також їх діти. ОСОБА_1 в будинку за вказаною адресою не проживала жодного дня, вона живе в селі, де у неї є господарство, ніколи однією сім`єю вона з ОСОБА_11 не проживала, їх діти зрідка відвідували її як бабусю, вона до них у гості приїздила раз на рік. Його донька ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розлучені, ОСОБА_3 з новою сім`єю проживає поряд в іншому будинку. ОСОБА_3 оформив право власності на будинок по АДРЕСА_1 на свою мати ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона за фахом архітектор і коли дитині ОСОБА_3 Нестору було близько 3-4 роки, ОСОБА_3 запросив її попрацювати над інтерьєром та дизайном в будинку по АДРЕСА_1 , познайомив її в дружиною ОСОБА_12 , з якою вона підібрала всі будматеріали, ОСОБА_13 затвердила проект будівництва, вказувала де вона хоче бачити та які приміщення в будинку, її батько здійснював контролюючі функції. Інших жінок вона на цьому будівництві будинку не бачила, ОСОБА_14 вона не знає, всі витрати сплачував ОСОБА_3 , хто власник цього домоволодіння вона не знає.

Разом з цим, судом встановлено, що право власності позивача ОСОБА_1 на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_2 в установленому чинним законодавством України не оспорювалось і законність набуття ОСОБА_1 у власність вказаного домоволодіння не було предметом судового розгляду, з позовом про поділ майна ОСОБА_2 до суду не зверталася, на час розгляду даної справи позивач є одноосібним власником вказаного домоволодіння.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, тому суд вважає необхідним з метою поновлення прав позивача усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою та шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеного домоволодіння.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року №63566/00).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати по справі сплачений судовий збір у сумі 1681 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , перешкоди у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , перешкоди у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , із зазначеного домоволодіння.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , понесені судові витрати по справі у сумі 1681 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О.Кудрявцева