Справа № 450/3943/19 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2814/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 53 600 (п`ятдесят три тисячі шістсот) доларів США, що відповідно до національного курсу НБУ на день позики становить 1 427 786,08 (один мільйон чотириста двадцять сім сімсот вісімдесять шість) грн. 08 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 10.09.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів на суму 87000 доларів США. На підтвердження того, що відповідач отримав кошти, відповідачем була складена розписка, відповідно до якої останній зобов`язався повернути кошти протягом двох з половиною років з дня підписання боргової розписки. Згідно розписки відповідачем позивачу було повернуто 33400 доларів США. Строк виконання зобов`язання закінчився 10.03.2019 року. У вказаний термін борг повернуто не було. На вимоги позивача повернути суму боргу відповідач відмовляється від повернення. Тому, позивач вважає необхідним стягнути несплачену суму боргу у розмірі 53600 доларів США.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 53 600 (п`ятдесят три тисячі шістсот) доларів США, що відповідно до національного курсу НБУ на день позики становить 1 427 786,08 (один мільйон чотириста двадцять сім сімсот вісімдесять шість) грн. 08 коп.;

стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.;

cтягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., - відмовлено.

Рішення суду в інтересах ОСОБА_4 оскаржила ОСОБА_3 .

Вважає рішення суду незаконним. Вважає, що суд в обгрунтування рішення скопіював пояснення відповідача та не обгрунтував з яких підстав відмовив в задоволенні позову. Окрім цього, зазначає, що суд не взяв до уваги пояснення скаржника про те коли і як він передав відповідачу кошти в розмірі 87000 доларів США, не взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 , який ствердив те, що власноручно написав розписку і повернув скаржнику грошові кошти, у розмірі 33400 доларів США, як частину боргу згідно розписки. Зазначає, що доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що скаржник зобов`язав написати розписку про повернення грошових коштів не відповідає дійсності, оскільки в судовому засіданні відповідач повідомив, що не звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього злочину. Окрім цього зазначає, що не підтверджено жодними письмовими доказами покликання суду про партнерські стосунки та інвестування будівництва багатоквартирного будинку. Вважає, що наданою відповідачем ОСОБА_1 розпискою підтверджується факт отримання боржником грошових коштів, в сумі 8700 доларів США, так як у змісті цієї розписки відповідач ОСОБА_1 зобов`язується повернути цю суму протягом двох з половиною років від дня підписання ним даної розписки і частково виконав зобов`язання.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

30 грудня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року без змін. Зазначає, що сума у 87 000 доларів США, що є предметом спору, не є позикою, а відступленням права вимоги, стверджує, що відповідач у ОСОБА_4 жодних коштів не позичав та не зобов`язаний повернути будь-який борг.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

10.09.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів на суму 87000 (вісімдесят сім тисяч) доларів США.

Згідно розписки від 10 вересня 2016 року відповідач зобов`язався повернути кошти протягом двох з половиною років з дня підписання ним боргової розписки, в якій зобов`язувався повертати кошти рівними частинами.

Згідно розписки від 10 вересня 2016 року відповідачем ОСОБА_1 позивачу було повернуто 33 400 (тридцять три тисячі чотириста) доларів США. Строк виконання зобов`язання закінчився 10 березня 2019 року.

У період з 2009 до 2014 року ВАТ «Львівська ПМК №7», директором якого був відповідач по справі, здійснювало будівництво багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 (надалі - «Об`єкт будівництва»), що підтверджується зверненням ВАТ «Львівське ПМК №7» №18-02/16 від 18.02.2016 року до Голови Івано-Франківської селищної ради та Технічним паспортом від 25.03.2013 року.

У зв`язку із фінансовою кризою (2008-2010 років) будівництво було призупинено, що було пов`язано з відсутністю фінансових ресурсів необхідних для його продовження. Весною 2010 року відповідач разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (надалі - Партнери) мали обговорити можливість інвестування коштів у завершення будівництва вказаного багатоквартирного будинку, а по його завершенню розподілити прибуток. Так, згідно їхніх домовленостей, вказані особи мали інвестувати необхідну суму коштів для завершення Об`єкта будівництва, орієнтовною сумою 120 000,00 доларів США. Згідно з їхніми домовленостями, собівартість кв.м. будівництва мала становити 400,00 дол. США, натомість ціна реалізації мала становити 600,00 дол. США. Оскільки партнери вклали 120 000,00 дол. США, то відповідно, після продажу квартир, вони мали одержати в загальному 180 000,00 доларів (надалі - дивіденди), з яких 120 000,00 доларів США - повернення вкладених інвестицій та 60 000,00 доларів США - дивіденди від продажу квартир в Об`єкті будівництва, з розрахунку 300 кв.м./200$ США. В свою чергу відповідач виступив гарантом завершення будівництва та отримання партнерами узгоджених дивідендів по мірі реалізації квартир. Також, в якості гарантії, відповідач мав оформити на роботу у ВАТ «Львівська ПМК №7» вказаного вище ОСОБА_5 - заступником директора і вести з ним всі фінансові операції, які стосувались як вкладення так і передачі дивідендів.

На протязі 2014 року, відповідачем було передано ОСОБА_5 15 000 доларів США та однокімнатну квартиру площею 77 м2, по вартості 400 доларів США/м2 (загальна сума квартири 30 800,00 доларів США), тобто майна на загальну суму 45 800,00 дол. США.

Однак, в червні 2014 року, до відповідача звернувся інший партнер ОСОБА_6 , який уточнив, що вкладені в будівництво кошти у розмірі 120 000,00 доларів США були повністю його, які він передавав через ОСОБА_5 і які ж через нього мав і отримати назад, разом з узгодженими дивідендами.

На підставі отриманого від відповідача майна (квартири та 15 000,00 дол. США), ОСОБА_5 , 27.06.2014 року надає йому (відповідачу) розписку, підтверджуючу отримання вказаного майна, яке зараховується у вказану суму 180 000,00 (розписка наявна в матеріалах справи). Після передачі цього майна ОСОБА_6 , сума розписки у розмірі 180 000,00 зменшиться на суму вартості майна отриманого від відповідача ОСОБА_5 , а саме на 45 800,00 доларів США. Таким чином, розписка ОСОБА_5 була гарантією того, що відповідач надав йому для передачі ОСОБА_6 45 800,00 доларів США і які вони вважали такими, що враховуються до суми невиплачених дивідендів.

Разом з тим, ОСОБА_6 , 27.06.2014 року отримав від відповідача 14 000,00 доларів США обумовлених дивідендів. Після досягнутих домовленостей 27 червня 2014 року, ОСОБА_5 продовжив ухилятися від передачі Бурбелі вказаного у Розписці №1 майна. На протязі 2015-2016 років, відповідачем було передано ОСОБА_7 кошти в сумі 74 000,00 дол. США.

Під час написання розписки від 10.09.2016 року, відповідач вже повернув ОСОБА_6 згаданих 14 000,00, 74 000,00 та 5 000 дол. США та ОСОБА_5 45 800.00 (сорок п`ять тисяч вісімсот) доларів США, а стара розписка на 180 000,00 доларів США була знищена. Після того, відповідач неодноразово надавав ОСОБА_4 розписку на суму 45 800,00 доларів США, та просив вирахувати ці кошти із суми у 87 000,00 доларів США. Дані обставини підтверджує розписка написана відповідачеві ОСОБА_8 , згідно з якою, 20.02.2019 року, він ( ОСОБА_9 ) отримав від відповідача 2200,00 дол. США для передачі ОСОБА_4 .

За таких обставин, враховуючи віддані суми, які зазначені на самій розписці на суму 87 000,00 доларів США та суму 45 800 доларів США, яку відповідач надав ОСОБА_5 для передачі ОСОБА_6 , відповідач повністю виплатив дивіденди обумовлені партнерами відносно будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші документи, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником від кредитора в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідні висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року №у справі 755/9283/15-ц

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 10.09.2016 року, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти в сумі 87000 (вісімдесят сім тисяч) доларів США на протязі двох з половиною років від дня підписання ним даної розписки.

Аналізуючи вищевикладений документ, судом встановлено, що дана розписка не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Досліджена розписка не є належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору позики та підтвердженням виникнення боргових зобов`язань між сторонами. Зміст розписки не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, не підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_4 , які він вимагає повернути.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що позивач не довів факту укладення між сторонами договору позики, а надана позивачем розписка не містить в собі відображення факту передачі позивачем грошових коштів відповідачеві в борг, а відтак не містить ознак договору позики.

Зміст підписаної відповідачем розписки не містить зобов`язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Фактичні обставини, зазначені у розписці, та юридична природа цього документа не свідчить про виникнення правовідносин позики між сторонами.

Отже, з огляду на зміст розписки, суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою відсутні.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального чи процесуального права, в зв"язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року - слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник