КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/99/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв Андрій Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пшенична С.О. про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом у якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною С.О., заререєстрований в реєстрі за № 613;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладений 31 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2979.

В обґрунтування позову вказував, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2012 року у справі №2-921/12 стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг в розмірі 891 833,54 грн. та 2 823,00 грн. судового збору.

По даній справі згідно з ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 21 лютого 2012 року накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також на автомобіль марки FiatDukato 2300, білого кольору, номер двигуна НОМЕР_1 , номер козова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 ; автомобіль марки Fiat Dukato 2300, білого кольору, номер двигуна НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_6 ; автомобіль марки Нunday Tucson, номер двигуна НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_8 , державний номер НОМЕР_9 ; земельну ділянку площею 8,90 га, яка розташована на території Григоро-Бригадирівської сільської ради, яка належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі Державного акта про право приватної власності на землю Серія ПЛ № 228096, виданий Кобеляцьким районним відділом земельних ресурсів та будь-яке інше майно, що зареєстроване за відповідачем.

На виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2012 (справа №2-921/12) головним державним виконавцем Штойка Л.Р. 12. березня 2012 року було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 35202990 ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 12.03.2012 о 18:01:41 внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт на нерухоме майно належне відповідачу ОСОБА_2 , а саме вказану вище квартиру.

Позов мотивований тим, що позивач є стягувачем по виконавчому провадженню №38532471 та №38532371 про стягнення з відповідача боргу у розмірі 891 833,54 грн. та 2 823,00 грн. судового збору по яким 20 червня 2013 року та 26 липня 2013 року державним виконавцем прийняті постанови про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження будь-якого майна відповідача ОСОБА_2 .

Представник позивача вважає, що внаслідок укладених правочинів, порушені права позивача як стягувача, оскільки відповідачем ОСОБА_2 рішення суду про стягнення боргу не виконано, та таким чином відповідачем продано квартиру з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань та всупереч накладеним арештам та прямій забороні відчужувати майно.

У ході розгляду справи представник позивача подав уточнену заяву у якій не змінюючи предмет позову вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 знав про заборону відчуження належного йому майна, оскільки його представник 19 липня 2013 року ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та отримав акт опису й арешту квартири та оскаржував дії державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження та оголошення заборони на відчуження нерухомого майна, а також звертався із заявою про відстрочку виконання рішення суду.

14 листопада 2017 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , треті особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв Андрій Юрійович про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 31 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мала право розпоряджатись спірною квартирою, нотаріусом було перевірено належність квартири ОСОБА_4 , оскільки право власності ОСОБА_3 на квартиру оспорюється, вона може ставити питання про визнання цього права судом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу не відповідають обставинам справи, оскільки зроблені без врахування того, що наявний непогашений борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 894656 грн. на підставі рішення суду та відкритого виконавчого провадження, чинної постанови державного виконавця про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , обізнаності ОСОБА_2 про наявність боргу, відкритого виконавчого провадження та постанови про арешт майна та акту опису квартири, пов`язаності продавця ОСОБА_2 та покупця ОСОБА_4 .

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 мав право 23 серпня 2013 року вчиняти договір купівлі-продажу квартири, оскільки обтяження накладене державним виконавцем ВДВС Солом`янского РУЮ у м.Києві від 20 червня 2013 року було скасовано 23 серпня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві., так як постанова державного виконавця ВДВС Солом`янского РУЮ у м.Києві від 20 червня 2013 року станом на 23 серпня 2013 року була чинною, діяла та підлягала виконанню ОСОБА_2 .

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем в силу статей 330 та 388 ЦК України. При цьому суд не врахував, що поняття добросовісного набувача пов`язується у ЦК України з можливістю захисту від власника у разі набуття (придбання) майна. Разом із тим ОСОБА_1 статусу власника квартири не має, а його вимога не спрямована на набуття права власності чи користування квартирою. Крім того, застосовуючи ст.392 ЦК України, суд не обґрунтував необхідності визнання права власності на квартиру в ситуації, коли у задоволенні первісного позову відмовлено.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову і відмову у задоволенні зустрічного позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3

ОСОБА_3 погоджується із рішенням суду першої інстанції. Наголошує на тому, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мала право на розпорядження квартирою. Задоволення позову ОСОБА_1 та відмова у задоволенні позову ОСОБА_3 призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_3 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Крім того зазначає, що позивач не зазначив підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Також ОСОБА_3 вважає, що постанови Верховного Суду, на які посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі ухвалені у справах з іншими обставинами, отже не можуть бути прийняті судом до уваги при розгляді апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Шевченко І.В. судовому засідання заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничної С.О., реєстровий № 613.

Право власності за ОСОБА_4 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 серпня 2013 року, номер запису про право власності 2236476, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

31 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим С.Ю, реєстровий № 2979.

В провадженні Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві від 20 червня 2013 року перебуває виконавчий лист №2-921/12, виданий 22 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 891833,54 грн.

У матеріалах справи, наявна ухвала ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 21 лютого 2012 року про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , в тому числі і на спірну квартиру.

Також у матеріалах справи знаходиться копія ухвали Солом`янського районного суду міста Києва у справі №2-921/12 від 17 серпня 2012 року про скасування вжитих заходів забезпечення позову (арк. справи 83, том 1).

Згідно постанови державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 20 червня 2013 року (арк. справи 15, том 1), було накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення: 891 833, 54 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику в межах суми боргу.

Згідно матеріалів справи, обтяження накладене державним виконавцем ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 20 червня 2013 року, було скасовано 23 серпня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (арк. справи 105, том 1) ОСОБА_12 на підставі рішення №5258738 від 23 серпня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення державного реєстратора №5258738 від 23 серпня 2013 року у передбаченому законом порядку не скасовано або оскаржене, отже є законним. Жодних належних доказів незаконності цього рішення в матеріалах справи немає та в ході розгляду справи не встановлено.

Крім того, суд зазначив що в ухвалі ВССУ від 05 квітня 2017 року, якою було скасоване рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року в даній справі і справа направлена на новий судовий розгляд було зазначено, що суд першої інстанції має дослідити обставини справи, що стосуються заборон на відчуження майна, накладених постановами державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 12 березня 2013 року та 20 червня 2016 року, які не скасовані у передбаченому законом порядку, а також ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року, якою було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та, зокрема, накладено арешт на спірну квартиру. Вказаною ухвалою суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення, вжитих ухвалою суду від 21 лютого 2012 року та зняв арешт, крім інших об`єктів, й зі спірної квартири.

Виконуючи цю вказівку ВССУ, суд зазначив, що постанова ДВС від 20 червня 2016 року, яка підлягає дослідженню в матеріалах справи відсутня та позивачем в обґрунтування позову не надана.

Крім того, оспорювані договори було укладено 23 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Постанова ВДВС датована 20 червня 2016 року, а тому наявність або відсутність вказаної постанови лежить поза межами предмету розгляду та доказуванню у даній справі.

Разом з цим суд звернув увагу, що оспорювані договори укладались значно раніше, а саме у серпні 2013 року. За вказаних вище обставин, наявність постанови ДВС від 20 червня 2016 року, не перешкоджала укладенню оскаржуваних договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не може погодитисьіз такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18) зроблено висновок, що: «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За таких обставин місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з`ясувавши, що спірні договори ОСОБА_9 уклав з порушенням закону, оскільки об`єктами, відчуженими за цими договорами, було забезпечено позов ОСОБА_10 в іншій справі (№ 752/3612/13-ц), дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірних договорів недійсними за позовом позивачки як заінтересованої особи права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі їх укладення, як похідної вимоги позивачки, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Посилання заявника на те, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 достеменно знав, що щодо нього існує рішення суду про стягнення коштів, те, що відкрите виконавче провадження і накладений арешт на майно. Разом із тим, продав квартиру, яка знаходилась під арештом своїй співмешканки ОСОБА_4 . Та обставина, що ОСОБА_4 є співмешканкою ОСОБА_2 зазначила вона у своїй заяві на адресу суду (а.с.168 т.3)

Обізнанність ОСОБА_2 із існуванням судового рішення у справі № 2-921/12 про стягнення з нього коштів на користь ОСОБА_11 доводиться заявою про відстрочку виконання судового рішення на адресу Солом`янського районного суду м.Києва від 16.07.2013 року (а.с.152 т.3).

Крім того, ОСОБА_2 оскаржував дії державного виконавця ДВС Солом`янського РУ, м. Києва Мельниченко В.С. щодо винесення постанови від 20 червня 2013 року про відкриття виконавчого провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 08 серпня 2013 року у справі № 4-С-146/13 було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 . В цій ухвалі судом встановлено, що ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження дізнався 11 липня 2013 року під час складання акту опису та арешту майна за місцем його проживання. Тобто наведені факти також доводять обізнаність ОСОБА_2 про наявність виконавчого провадження та складання акту опису та арешту квартири. (а.с.153-154 т.3)

14 липня 2013 року представник ОСОБА_2 адвокат Джяутов В.В. звертався до ВДВС Солом`янського РУЮ із заявою про ознайомлення із виконавчими провадженнями № 38532371 та № 38532471. (а.с.155 т.3)

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що на час продажу квартири 23 серпня 2013 року заборон відчуження не існувало, оскільки рішення реєстратора про зняття такої заборони не оскаржено.

Заборона відчуження була накладена постановою державного виконавця від 20 червня 2013 року. Ця постанова є дійсною, не скасована. На обов`язковість дослідження цієї постанови судом при новому розгляді справи зазначав ВССУ у своїй постанові від 05 квітня 2017 року. Разом із тим у постанові ВССУ допущена описка у зазначенні дати винесення постанови, а замість 20 червня 2013 року зазначено 20 червня 2016 року. До таких висновків колегія суддів дійшла досліджуючи матеріали справи із яких вбачається, що позивач посилався на те, що заборона відчуження була накладена саме постановою 20 червня 2013 року і ВССУ переглядалось рішення суду першої інстанції від 26 лютого 2015 року., отже вбачається нелогічним посилання на постанову державного виконавця від 20 червня 2016 року, яка на той час ще не могла існувати. Ці обставини міг з`ясувати суд першої інстанції при розгляді даної справи і дати їм свою правову оцінку, однак судом поверхнево досліджені обставини справи, суд формально підійшов до виконання вказівок суду вищої інстанції внаслідок чого не зробив своїх висновків щодо існування діючої постанови державного виконавця про накладення арешту на квартиру.

Також суд послався на те, що він не бере до уваги доповідну записку щодо проведення службової перевірки складену Начальником ДВС Солом`янського РУЮ щодо перевірки обставин скасування державним реєстратором заборони на відчуження спірної квартири. При цьому суд виходив з того, що доповідна записка містить в собі лише думку підписанта і не містить фактів щодо неправомірних дій державного реєстратора ОСОБА_12 .

Разом із тим, в матеріалах справ є акт про результати службової перевірки від 05 грудня 2013 року складений робочою групою Головного управління юстиції у м.Києві за фактом звернення ОСОБА_12 щодо неправомірних дій невстановлених осіб, які здійснили несанкціонований доступ до реєстру та неправомірних дій щодо змін даних, яким рекомендовано начальнику реєстраційної служби ГУЮ у м.Києві Волонцю Д.Ф. розглянути питання про притягнення ОСОБА_13 до дисциплінарної відповідальності за порушення законодавства в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке виявилось в порушені Порядку застосування електронного цифрового підпису органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями державної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1452. (а.с.76-78 т.3 )

Тобто даним актом встановлено незаконність скасування державним реєстратором заборони на відчуження спірної квартири, отже є незаконним і продаж цієї квартири за наявності заборони на її відчуження.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що договір купівлі продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 23 серпня 2013 року, спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , отже позовні вимоги про визнання цього договору недійсним підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 серпня 2013 року укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , то він також має бути визнаним недійсним з тих підстав, що позивач домагається відновлення свого порушеного права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за ним права власності на це майно. Оспорюючи обидва договори купівлі-продажу, внаслідок яких спірна квартира вибула із володіння боржника ОСОБА_2 і належить на праві власності ОСОБА_3 , позивач має на меті повернення сторін до первісного стану, а саме відновлення права власності на квартиру ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання рішення Солом`янського районного суду м.києва від 09 квітня 2012 року у справі № 2-921/12 про стягнення коштів на його користь за рахунок спірного майна.

Колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є ефективним та призведе до поновлення його прав, враховуючи, що укладенням вказаного договору купівлі-продажу порушені права позивача, оскільки дії відповідачів по розпорядженню майном, що перебуває під судовою забороною, утруднюють реальне та ефективне виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

З врахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, це виключає задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2066 грн. 48 коп. з кожного.

Також стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп. з кожного.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 104 грн. 95 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною Світланою Олександрівною, зареєстровано в реєстрі за № 613.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим Андрієм Юрійовичем, зареєстровано в реєстрі за № 2979.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв Андрій Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пшенична Світлана Олександрівна про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 2066 грн. 48 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі по 114 грн. 70 коп. з кожного.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 104 грн. 95 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ;

ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_11 ;

ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 ;

Суддя-доповідач

Судді: