Провадження № 2/761/5518/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Притула Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Київстар», третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

22 вересня 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

визнати незаконними дії ПрАТ "Київстар" щодо ненадання відповіді на звернення від 17.07.2021 року;

зобов`язати ПрАТ "Київстар" розглянути звернення ОСОБА_1 від 17.07.2021 року та надати відповідь в установленому законом порядку;

стягнути з ПрАТ "Київстар" на користь позивача кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн та відшкодувати кошти, витрачені на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1 303 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відповідно до Закону України «Про звернення громадян» звернувся до ПрАТ "Київстар" із заявою від 17.07.2021 року, в якій просив надати можливість користуватись телекомунікаційними послугами сплачуючи за надані послуги за похвилинними та посекундними тарифами, як визначено п.5 ч.1 ст.67, ч.2 ст.68 Закону України «Про телекомунікації».

Як зазначає позивач, 17.08.2021 року на його електронну адресу надійшов лист, підписаний начальником відділу каналів кореспонденції з клієнтами ПрАТ "Київстар" Пусєвим С.С.. Однак даний лист позивач вважає нікчемним оскільки підписаний неуповноваженою особою. Також позивач зазначає, що в порушення пп.13 п.4.1 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003» лист не має реєстраційного номера. Крім того позивач зазначає, що лист не містить жодної відповіді на питання поставлені у зверненні, а тому відповідач має розглянути звернення в установленому законом порядку.

Як вказує позивач, відповідач своїми діями щодо ненадання відповіді на звернення позивача допустив протиправну бездіяльність, спричинив позивачу немайнову шкоду, яка полягає у порушенні стосунків з оточуючими людьми, порушенні нормальних життєвих зв`язків, виникненні негативного для нього явища, зокрема, необхідності неодноразового повторного звернення на встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу, значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані, а тому позивач оцінив моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. з врахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім цього, на підготовку позовної заяви позивач витратив 1 303,00 грн.

Ухвалою суду від 19.11.2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Сторони не зверталися до суду із клопотанням про проведення розгляду справи із викликом сторін.

18.04.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що 17.08.2021 року на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 з якої і було отримане звернення, було направлено відповідь, яку підписано із використанням кваліфікованого електронного підпису, який є аналогом власноручного підпису ОСОБА_2 . Повноваження ОСОБА_2 підтверджуються довіреністю № 292 від 08.04.2020 року. Позивач уже неодноразово звертався до відповідача з аналогічними зверненнями. Одне з таких звернень було предметом розгляду у справах №935/1996/20, №280/1064/18 та №935/415/20. Рішеннями у вказаних справах встановлено правомірність дій відповідача. Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди та не обгрунтовано розмір заявленої шкоди.

Також представник зазначає, що позивач з аналогічним позовом звернувся до Коростишівського районного суду Житомирської області (справа №935/2767/21)

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 40 Конституції України гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке гарантоване статтею 34 Конституції України, а саме, право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Закріплене Конституцією України право на інформацію передбачено, зокрема, Законами України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації».

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що 17.07.2021 р. він звернувся до ПрАТ "Київстар" на підставі статті 34 Конституції України, п. 4 ч. 1 ст. 4, ч.2 ст.17, п.4 ст.1, ч.5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», п.5 ч.1 ст.67, ч.2 ст.68 Закону України «Про телекомунікації», п.3, ч.4 п.64 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою кабінету міністрів України №720 від 09.08.2005 року та просив надати можливість користуватись телекомунікаційними послугами сплачуючи за надані послуги за похвилинними, посекундними тарифами, як визначено п.5 ч.1 ст.67, ч.2 ст.68 Закону України «Про телекомунікації».

ПрАТ «Київстар» надало відповідь ОСОБА_1 (номер листа та дата не вказані), у якій повідомило останнього, що встановлюючи та/або змінюючи тарифи Компанія діє виключно в межах та у спосіб, що передбачені ст.ст.38, 66 і 67 Закону України «Про телекомунікації» та п.п.38, 49, 58 та 59 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 №295. Інформацію про нарахування та замовлені послуги за абонентським номером можна отримати відповідно до умов обслуговування, а саме за допомогою системи самообслуговування «Мій Київстар». Крім того зазначено, що послуги надаються Компанією виходячи з технічної можливості (пп.10 п.39 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 №295).

Відповідь підписана начальником відділу каналів кореспонденції з клієнтами ОСОБА_2 та направлена на адресу електронної пошти позивача, що не заперечувалось самим позивачем.

Позивач при зверненні до суду стверджував, що відповідь на запит підписана неуповноваженою особою, однак як вбачається з матеріалів справи, Президент ПрАТ «Київстар» О.В.Комаров довіреністю від 08.04.2020 року за №292 уповноважив начальника відділу каналів кореспонденції з клієнтами Товариства ОСОБА_2 підписувати від імені Товариства, виключно, інформаційні листи та стандартні листи-відповіді на звернення фізичних та/або юридичних осіб стосовно надання та/або отримання телекомунікаційних послуг та інформаційні листи.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду в зв`язку з тим, що відповідач в порушення Закону України «Про звернення громадян» не надав відповідь на заяву від 17.07.2021 р.

Згідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Згідно ст. 5 ч.1, 6,7 Закону України «Про звернення громадян» встановлює вимоги до звернення, а саме: звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Частини 3,4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» у зверненні має бути, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Судом встановлено, що у запиті позивача не викладено суті жодного порушеного питання, а лише міститься прохання про надання можливості користуватись телекомунікаційними послугами сплачуючи за надані послуги за похвилинними, посекундними тарифами, як визначено п.5 ч.1 ст.67, ч.2 ст.68 Закону України «Про телекомунікації».

В той же час, як вбачається з відповіді, відповідач надав відповідь на питання, яке було озвучене позивачем у зверненні.

Крім того, суд не може прийняти до уваги посилання позивача на положення статті 228 ЦК України, як підставу нікчемності відповіді, оскільки відповідь на звернення не є правочином та до нього не можуть застосовуватись положення ЦК України щодо недійсності (нікчемності) правочинів.

Щодо відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне.

Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності.

Як зазначено у п. 9 вказаної Постанови, Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду належних доказів того, що йому було заподіяну моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 30 000 грн., що унеможливлює задоволення позову у цій частині.

Крім цього, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про зобов`язання ПрАТ "Київстар" розглянути звернення в установленому законом порядку, яка задоволенню не підлягає, а тому суд вважає, що у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК Українивстановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Київстар», третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про зобов`язання вчинити дії - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула