Номер провадження: 22-ц/813/8830/22 Головуючий у 1-й інстанції: Луняченко В.О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.

Полікарпової О.М.,

секретар Куріньова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року, повний текст рішення складено 18.06.2021 року та додаткове рішення Київського районного суду

м. Одеси від 07 липня 2021 року, ухвалені у складі судді Луняченко В.О., у справі № 947/32485/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк Олена Петрівна, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

05.11.2020 року ОСОБА_2 через свого уповноваженого представника, адвоката Гриценко Віталія Євгеновича звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, підстави якої в подальшому змінила відповідно до заяви від 30.03.2021 року до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк Олена Петрівна, ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір дарування укладеного 20.03.2019 року нерухомого майна, а саме: 3/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та зареєстрований в реєстрі за номером 33.

Позов мотивувала тим, що вона є власницею 3/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Вказувала, що в указаній квартирі вона проживає більше 14 років, є особою похилого віку (94 роки), має родичів, які надають їй фінансову підтримку для оплати комунальних платежів та купівлі їжі, ліків та надання іншої допомоги, однак проживають окремо від неї, оскільки мають власні родини.

Маючи похилий вік, проживаючи окремо від своїх родичів, зважаючи на потребу у постійному догляді, вона познайомилась з сином відповідачки, який зловживаючи її довірою запропонував укласти договір довічного утримання та зобов`язувався купувати їй їжу, провести ремонт квартири та здійснювати її прибирання, брати участь в оплаті комунальних послуг, встановити пам`ятники її померлим родичам та чоловіку. У зв`язку з чим 20.03.2019 року між

ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) було укладено договір дарування нерухомого майна, а саме: 3/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та зареєстрований в реєстрі за номером 33.

Проте вже після укладання договору, позивач зрозуміла, що помилилася щодо природи правочину, так як мала на меті укладання договору довічного утримання, а не договору дарування.

Посилаючись на положення ст. 229 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки), просила визнати недійсним спірний договір дарування квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 20.03.2019 року 3/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та зареєстрований у реєстрі №33.

Визначено, що дане рішення є підставою суб`єктам реєстраційних дій для скасування у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 3/4 частини квартири, загальною площею 62,7 кв.м, житловою 37 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка внесена приватним нотаріусом Косюк О.П. 20.03.2019 року.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що сукупність обставин встановлених судом, а саме те, що спірна квартира є єдиним житлом позивачки, яке вона безоплатно та без будь-яких умов майнового або немайнового характеру подарувала відповідачці, факт продовження проживання позивачки у подарованій квартирі, без окремого укладання дарувальником договору оренди або іншого договору який підтверджує її права користування даною квартирою, продовження оплати комунальних послуг (доказів зворотного сторона відповідача не надала), відсутність будь-яких доказів поданих стороною відповідача які б підтвердили знайомство дарувальника з обдарованою особою, дають суду можливість прийти до висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним з мотивів помилки дарувальника у правовому мотиві правочину, який має істотне значення є доведеним так як при укладенні договору довічного утримання, особа яка позбавляється права власності, отримує замість цього право користування квартирою при житті та обговорене сторонами утримання, замість відчуженого майна (у грошовому виразі).

Суд вважав, що критерієм ефективності юридичного захисту права порушеного фактом відчуження права власності, а також перереєстрація права власності на об`єкт нерухомості належний позивачці за іншою особою (обдарованою), окрім самого факту визнання договору дарування недійним є визначення такого порядку виконання рішення, який стане належним механізмом відновлення, поновлення порушеного права з точки зору практичності механізму захисту, а тому визначив порядок виконання рішення, зазначивши що рішення є підставою суб`єктам реєстраційних дій для скасування у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 3/4 частини квартири, загальною площею 62,7 кв. м, житловою 37 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка внесена приватним нотаріусом Косюк О. П. та поновлення запису про реєстрацію прав власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Додатковим рішенням від 07.07.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі

11340,80 грн., з яких 840,80 грн. - витрати по сплаті судового збору,

10500,00 грн. витрати на оплату професійної правничої допомоги.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що судом при постановленні рішення у справі не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи та сплатою судового збору, які документально підтверджені, а тому суд вважав, що на підставі ст.141 ЦПК України позивачці слід відшкодувати судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу сумою 10500,00 грн., які були заявлені у попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат та суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , адвокат Карпенко Валерія Ігорівна просить рішення Київського районного суду

м. Одеси від 09 червня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, приватного нотаріуса ОМНО Косюк Олени Петрівни, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити в повному обсязі. Вирішити питання про судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, скаржник вказувала, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж, ті, які передбачені укладеним між ними о спорюваним договором.

Зазначає, що оспорюваний договір укладений з дотриманням норм

ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України, а посилання в рішенні суду першої інстанції на похилий вік позивачки на момент укладання договору, який не дозволяв їй правильно розуміти істотні умови договору та його правові наслідки, на погляд відповідача не мають братися до уваги з огляду на те, що надані позивачем документи не доводять неможливість прочитати текст договору. Відповідно до п.3.1 оскаржуваного договору дарування від 20.03.2019 року зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, зміст прочитаний нотаріусом уголос та сторонами особисто. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного, уявного та удаваного правочину, вільно володіють українською мовою, вони не визнані недієздатними, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

27 липня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Карпенко Валерія Ігорівна подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року, в якій просила додаткове рішення скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у стягненні судових витрат.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що на її думку незаконність і необґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення з підстав порушення норм процесуального права полягає в недоведеності позовних вимог до ОСОБА_1 , що має наслідком відмову в позові до неї,та, як наслідок, відсутності підстав для покладення на неї витрат позивача по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. Зазначає про порушення процесуального порядку прийняття заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки протягом судових дебатів, представником позивача не було зроблено відповідної заяви. Вказує на безпідставне посилання суду на орієнтований розрахунок судових витрат, який не відноситься до даної справи.

Рух справи.

Постановами Одеського апеляційного суду від 28.06.2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду від 09 червня 2021 року, та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси ві 07 липня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Ярових Євгеном Володимировичем , задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 28 червня 2022 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.11.2022 року справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції на 05 грудня 2022 року.

Позиція сторін при новому апеляційному розгляді справи.

01.12.2022 року на адресу апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_2 , адвоката Гриценко Віталія Євгеновича надійшли письмові пояснення, в яких вказує на те, що позивач по справі мала на меті укладення договору довічного утримання та під час укладення оспорюваного договору дарування помилилася щодо правової природи відповідних правочинів та їх правових наслідків, що підтверджується належними та допустимими доказами по справі, рішення Київського районного суду м. Одеси ґрунтується на встановлених обставинах справи, постановлено у відповідності до вимог закону та справедливості, а тому відсутні підстави для його скасування.

02.12.2022 року на електронну пошту апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Якових Євгена Володимировича надійшли додаткові пояснення по справі, в яких зазначає про те, що обставини справи, численна судова практика повністю підтверджують позицію ОСОБА_1 по справі, є очевидним, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

05.12.2022 року представник скаржниці ОСОБА_1 , адвокат

Якових Є.В. приймаючи участь в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримав з підстав в ній викладених, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача, ОСОБА_2 , адвокат Гриценко В.Є., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були в установленому законом порядку повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Фактичні обставини справи.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 12 грудня 2007 року Управління житлово-комунального господарства та паливно енергетичного комплексу Одеської області, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 та члену її сім`ї ОСОБА_5 в рівних частках. Право власності на житло зареєстровано Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості" 21.02.2008 року, номер запису 324 в книзі: 656пр-143 (а.с.138,139 т.1)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2019 року ОСОБА_2 отримала спадщину у виді 1/4 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_4 після смерті свого сина ОСОБА_5 (а.с.141 т.1)

20 березня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом

Косюк О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 33, за яким дарувальник безоплатно передав у власність, а обдаровувана прийняла як дарунок 3/4 частини квартири, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м. (а.с.5 т.1)

У договорі зазначено, що сторони, укладаючи вказаний договір, діють добровільно, на власний розсуд, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин (зокрема, вимогами недійсності правочину), вільно володіють українською мовою, перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті.

Згідно з пунктом 3.1 цього договору сторони стверджують, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом у повному обсязі, зміст прочитаний їм нотаріусом уголос, а також договір прочитаний ними особисто. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного, уявного та удаваного правочину, вільно володіють українською мовою, вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, з відповідальністю ознайомлені.

Відповідно до пункту 3.8 договору право власності обдарованої на дарунок виникає з дня державної реєстрації договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Прийняття дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення, що відповідає ст.722 ЦК України (п.2.2 договору).

Згідно копії паспорта громадянки України ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13 т.1)

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 проживала в квартирі сама, у неї відсутнє у власності інше нерухоме майно та вона продовжила проживати в квартирі після вчинення договору дарування на час розгляду справи. Вказані обставини не заперечуються стороною відповідача.

В матеріалах справи (а.с.73-80 т.2) наявні квитанції по сплаті за комунальні послуги, платником яких є ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно ч.1 та ч.3ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1,3ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Указане суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Судом встановлено і вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 набула право власності на 3/4 частини квартири

АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 12 грудня 2007 року Управління житлово-комунального господарства та паливно енергетичного комплексу Одеської області та свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2019 року, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що вказане житло є єдиним житлом позивачки.

20.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, належних позивачці 3/4 частин квартири АДРЕСА_5 .

Після укладання договору дарування ОСОБА_2 залишились проживати у вказаній квартирі за місцем реєстрації свого постійного проживання та виконувати обов`язки власника.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування 3/4 частин квартири АДРЕСА_5 недійсним, покликалась на те, що вона діяла під впливом помилки, оскільки помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, так як мала на меті укласти договір довічного утримання (догляду), оскільки потребувала постійного догляду у зв`язку із віком (1927 року народження) є одиноко проживаючою особою, потребувала фінансової підтримки для придбання ліків, їжі.

Відповідні обставини виникнення спірних правовідносин позивач підтвердила у судовому засіданні суду першої інстанції.

Отже матеріали справи свідчать, що волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, змісту якого саме і притаманне збереження за відчужувачем права користування житлом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що про реальні наміри позивачки на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування свідчать обставини того, що вона продовжувала проживати у спірній квартирі та нести обов`язки власника, тоді як договір дарування не містить відповідних застережень на право проживання дарувальника в житловому приміщенні після його дарування.

Позивачка довела, що під час укладення договору дарування діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції на підставі наявних у справі письмових доказів, встановив, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, їй на час укладання спірного договору було 92 роки, вона є одиноко проживаючою особою, через свій вік потребувала допомоги, яку очікувала отримати від відповідачки, внаслідок чого підписала оспорюваний правочин.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про те, що

ОСОБА_2 при укладенні спірного договору помилилася відносно правової природи правочину, оскільки вважала, що при його укладенні було узгоджено з відповідачкою, надання останньою їй догляду, як особі похилого віку.

Доводи апеляційної скарги, як такі, що правильних висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню апеляційним судом.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваних договорів дарування та роз`яснення нотаріусом їх суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги у відповідній частині є необґрунтованими.

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про порушення принципу диспозитивності, оскільки судом ухвалено рішення стосовно заявлених позовних вимог, а вжиттям заходів для забезпечення виконання рішення не суперечить положенням ст. 267 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду відсутні.

Позиція апеляційного суду щодо доводів скаржника про незаконність додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі про стягнення з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, суд першої інстанції керувався положеннями ст.141, 270 ЦПК України та виходив з того, що при постановлені рішення суду 09.06.2021 року, судом не було вирішено питання про судові витрати, а тому виходячи з понесених позивачкою та документально підтвердженої суми сплати судового збору в розмірі 840,00 грн., враховуючи попередній (орієнтований) розрахунок витрат на оплату професійної правничої допомоги - 10500,00 грн, відшкодував на користь позивачки вказані витрати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач у позовній заяві навів попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які поніс та очікує понести позивач у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати по сплаті судового збору в сумі 840,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу, з яких вартість адвоката у судовому засіданні - 1250,00 грн., підготовка позовної заяви 3750,00 грн., підготовка адвокатського запиту -1750 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що професійну правничу допомогу ОСОБА_2 у цій справі на підставі ордеру на надання правничої допомоги надавав адвокат Гриценко В.Є. який здійснює адвокатську діяльність згідно із свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №003185 від 21.02.2018 року, видане Радою адвокатів Одеської області (а.с.19,20 т.1)

У підтвердження умов, на яких ця допомога надавалася, позивачка надала договір, укладений між Адвокатським об`єднанням "Філіппов та партнери" і ОСОБА_2 про надання правової допомоги від 28 жовтня 2020 року (далі Договір) (а.с.151 т.1).

Пунктами 1-5 статті 4 Договору сторони погодили, що гонорарні відносини, компенсація витрат, пов`язаних з виконанням цього Договору врегульовується додатковими договорами або на підставі виставлених Адвокатським об`єднанням рахунків на оплату, актів надання послуг тощо. Гонорар встановлюється відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Вартість послуг розраховується із погодженої сторонами ставки: вартість 1 розрахункової години надання послуг адвокатом - 1250,00 грн. без ПДВ (погодинна оплата). Ставка може змінюватися Адвокатським об`єднанням одноособово із повідомленням про це замовника не менше як за 30 днів до такої зміни. Сторонами погоджено додаткову до погодинної оплати винагороду Адвокатському об`єднанню (гонорар успіху) з моменту набрання чинності судовим рішенням у розмірі 10% суми майнового спору або 25% від суми раніше погодженого гонорару при вирішенні немайнового спору у разі задоволення позову.

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За приписами п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Матеріалами справи підтверджено, що до закінчення розгляду справи по суті в матеріалах справи були наявні договір про надання правової (правничої) допомоги №50-2020, укладений між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням "Філіппов та партнери" (а.с.151 т.1), позовна заява ОСОБА_2 містила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, докази сплати позивачем суми судового збору - 840,00 грн. (а.с.1 т.1).

Зважаючи на те, що рішенням суду від 09.06.2021 року, яким вирішено спір по суті не було вирішено питання про судові витрати, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що такий процесуальний недолік допущений судом першої інстанції може бути виправлений, шляхом ухвалення у справі додаткового рішення, що відповідає змісту ст.270 ЦПК України.

Зважаючи на викладені обставин та норми процесуального права, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що прийняття додаткового рішення судом не відповідає чинному процесуальному законодавству.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно поклав на відповідача вартість участі адвоката у судовому засіданні, виходячи із вартості зазначеній в орієнтованому розрахунку судових витрат, оскільки це стосується адміністративної справи №947/32485/20, колегія суддів відхиляє тому, що вартість участі адвоката в судовому засіданні зазначена в попередньому (орієнтованому) розрахунку відповідає вартості зазначеній у договорі про надання правової (правничої ) допомоги №50-2020 від 28 жовтня 2020 року, який укладений між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням "Філіппов та партнери".

Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції щодо ухвалення додаткового рішення та розміру сум, визначених судом до стягнення не спростовують, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування чи зміни додаткового рішення не має.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2022 року.

Керуючись ст.ст.367,374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом 30 днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

О.М. Полікарпова