Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/62734/19
Номер провадження 22-ц/824/4688/2022
Головуючий у суді першої інстанції О.Л. Бусик
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
15 червня 2022 року місто Київ

Номер справи 757/62734/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року, ухваленеу складі судді Бусик О.Л., в приміщенні Печерського районного суду м.Києва, повне рішення складено 04.03.2020, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені, мотивованим тим, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») було укладено три депозитні договори: №SAMDN8812 від 12 липня 2013 року на суму 100 001,00 грн, №SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року на суму 189 875,42 грн, №SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року на суму 355 000,00 грн. Рахунки позивача було безпідставно заблоковано та нарахування відсотків припинено через припинення функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим. Позивач неодноразово зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою отримати належні їй кошти, однак відповідач кошти не повернув. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року в справі № 755/583/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 були частково задоволені, було стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми депозитних вкладів та відсотків за договорами банківських вкладів в розмірі 727 637,01 грн. Рішення суду відповідач не виконав.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 7 061 396,80 грн штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3% на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», усі судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 82 760,00 грн без відрахування податків та зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку зібраних по справі доказів, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково у розмірі утримуваних безпідставно відповідачем коштів, які не виплачені ним на виконання рішення суду у розмірі 727 636,42 грн.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції повинен був зменшити суму пені не до суми відсотків, а до суми утриманих банком коштів. При вирішенні даних правовідносин судом першої інстанції не було взято до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.12.2019 у справі №757/70995/17-ц. Звернула увагу на те, що між сторонами залишись та продовжують існувати неврегульовані правовідносини щодо повернення грошових коштів, які продовжують утримуватися банком. Рішення суду, яким з банка стягнуто вклади та відсотки набрало законної сили, але незважаючи на це банком воно не виконується.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача Бригинець А.А. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги. Вказала, що зменшення розміру пені до розміру вкладів та відсотків за вкладами призведе до отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків, а також вказала на те, що позивачем договори банківських вкладів було розірвано ще в листопаді 2014 року після подання нею заяви про повернення їй усіх грошових коштів за вкладами, а тому підстави для виплати їй пені у розмірі 3% на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори банківського вкладу:

- 12.07.2012 договір банківського вкладу № SAMDN 8812 на оформлення вкладу, на умовах: сума вкладу - 101 001, 00 грн, строк вкладу - з 12.07.2012 по 12.07.2013, строк дії договору продовжувався по його закінченню автоматично на 12 місяців, процентна ставка на дату укладення вкладу - 17 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць;

- 15.08.2013 договір банківського вкладу № SAMDN 9100 на оформлення вкладу, на умовах: сума вкладу - 189 875, 42 грн, строк вкладу - з 15.08.2013 по 15.08.2014, строк дії договору продовжувався по його закінченню автоматично на 12 місяців, процентна ставка на дату укладення вкладу - 17 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць;

- 23.11.2013 договір банківського вкладу № SAMDNWFD 900 на оформлення вкладу, на умовах: сума вкладу - 355 000, 00 грн, строк вкладу - з 23.11.2013 по 23.11.2014, строк дії договору продовжувався по його закінченню автоматично на 12 місяців, процентна ставка на дату укладення вкладу - 17 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу та відсотків за договорами банківських вкладів в розмірі 727 637,01 грн, які складаються з грошових вкладів на суму 644 877,01 грн та нарахованих відсотків за цими договорами на суму 82 760, 00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач в заяві зазначала, що вказане рішення суду банком не виконано.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3% річних за кожний день прострочення за період з 27 листопада 2018 року до 27 листопада 2019 року складає:

за договором від 12 липня 2013 року в сумі 1 095 010,95 грн;

за договором від 15 серпня 2013 року в сумі 2 079 135,85 грн;

за договором від 23 листопада 2013 року в сумі 3 887 250 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 82 760,00 грн без відрахування податків та зборів.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пені більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання і не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Враховуючи вимоги частини третьої статті 551 ЦК України суд першої інстанції зменшив розмір пені до розміру суми відсотків, які були визначені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, а саме до 82 760,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 727 636, 42 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позов, зменшив пеню за договорами банківського вкладу до розміру невиконаного зобов`язання, а саме, за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року до 100 001,00 грн, за договором № SAMDN 9100 від 15 серпня 2013 року до 189 875,42 грн та за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року до 355 000,00 грн, а всього до 727 636, 42 грн. При цьому апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції про зменшення розміру пені до 82 760,00 грн є безпідставними та суперечать висновкам Верховного Суду у аналогічних правовідносинах. Посилання відповідача на іншу судову практику не свідчать про можливість відступу від правової позиції Верховного Суду, наведеної позивачем, та не можуть бути застосовані колегією суддів у даній справі, оскільки стосуються відмінних правовідносин, що виникли між сторонами спору за інших обставин.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року в частині задоволених вимог та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині, Верховний Суд у своїй постанові від 14 грудня 2021 року дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував обставини справи, не встановив, коли саме відбулося дострокове розірвання договорів банківських вкладів, чи наявні підстави для нарахування та стягнення пені та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, беручи до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.12.2021 у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу, внесення ОСОБА_1 грошових коштів у заявлених розмірах, неповернення АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів за вимогою вкладника, невиконання банком належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавлення вкладника права користуватись належним їй майном, достеменно встановлено рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 вересня 2015 року у справі №755/583/15, яке набрало законної сили.

Також встановленим є те, що АТ КБ «ПриватБанк» за період з 27.11.2018 по 27.11.2019 не виконав рішення суду від 09.09.2015, не сплатив ОСОБА_1 суму депозитного вкладу та відсотків за договорами банківських вкладів у розмірі 727 637,01 грн., що була стягнута з нього за рішенням суду.

У зв`язку із невиконанням АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду, з метою захисту порушеного права споживача, 28.11.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Таким чином пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь пеню у розмірі 3% річних за кожний день прострочення за період з 27 листопада 2018 року до 27 листопада 2019 року (за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом) відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» за договором від 12 липня 2013 року в сумі 1 095010,95 грн.; за договором від 15 серпня 2013 року в сумі 2 079 135,85 грн.; за договором від 23 листопада 2013 року в сумі 3 887 250 грн, а всього 7 061 396,80 грн. На підтвердження визначених до сплати позивачем сум нею було надано у розпорядження суду розрахунок, який за висновком суду першої інстанції проведено позивачем згідно нормам діючого законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15 зроблено висновок, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Отже, до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів. При цьому пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону про захист прав споживачів базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів».

З`ясовуючи питання щодо дострокового розірвання договорів банківського вкладу, що були укладені між сторонами, колегія суддів зауважує наступне.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 5 Заяви ОСОБА_1 вкладник та Банк мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Якщо Клієнт вимагає розірвання договору, а строк вкладу ще не закінчився, сума вкладу повертається, за неповний строк вкладу проценти сплачуються за зниженою процентною ставкою (п. 6 договору).

Колегія суддів вважає, що у даній справі дострокове розірвання між сторонами банківських договорів відбулося 09.09.2015, тобто датою ухвалення рішення у справі №755/583/15, яке набрало законної сили, оскільки саме рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 вересня 2015 року встановлено порушення банком прав ОСОБА_1 як споживача послуг банку.

Направлена позивачем відповідачу 18.08.2014 претензія не свідчить про дострокове припинення між сторонами договірних зобов`язань, так як така претензія не містить вимоги про дострокове повернення грошових коштів за вкладами. Заявник лише просила банк повідомити адресу відділу банку до якого переведено обслуговування її вкладів, так як вклади було зроблено у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», місцезнаходження якого було АР Крим та можливість звернення до такого відділення з метою вирішення питань, пов`язаних із закриттям відкритих нею рахунків.

Заява ОСОБА_1 від 12.11.2014, на думку апеляційного суду, також не свідчить про дострокове припинення між сторонами договірних зобов`язань, оскільки у даній заяві позивач не висловлювала вимог про дострокове розірвання договорів банківського вкладу, а просила банк здійснити їй виплати залишку грошових коштів на рахунках.

Встановивши, що дострокове припинення договірних зобов`язань між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» відбулося саме 09 вересня 2015 року, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача про стягнення пені за договорами вкладу, за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом.

Отже, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого зменшення пені до суми відсотків, а не до суми утриманих банком коштів, не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються встановленими вище обставина та зазначеними нормами закону. Розмір невиконаного грошового зобов`язання по сплаті відсотків за рішенням суду складає 82 760,00 грн, відтак сума пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення зобов`язання складає 906 222,00 грн (82 760:100 х 3 х 365 = 906 222,00 грн), що є значно вищим від суми простроченого зобов`язання за відсотками (визначеними рішенням суду), а тому суд правомірно зменшив його до суми відсотків, які були визначені рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09.09.2015. Колегія суддів вважає стягнення пені у вказаному розмірі у даній справі співмірним відшкодуванню збитків за порушення банком виконання своїх грошових зобов`язань за відсотками.

З урахуванням зазначених вимог закону колегія суддів дійшла висновку, що застосовуючи такий вид відповідальності як стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення такої позовної вимоги. При цьому суд вірно застосував у даних правовідносинах положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшивши розмір пені до розміру суми відсотків (82 760, 00 грн), які були визначені рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 вересня 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами банківського вкладу з відсотками, оскільки розмір заявленої позивачем пені значно перевищує суму простроченого зобов`язання за відсотками і не може вважатися таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню спора.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких вбачав підстави для часткового задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 24 червня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна