Справа № 462/2610/20 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/186/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Симця В.І.;

адвоката Бабій І.М. представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2021 року задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича (в подальшому «приватний виконавець») та звернуто стягнення на об`єкт незавершеної реконструкції індивідуального житлового будинку, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:003:0087 на АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 52-53).

Вищезгадану ухвалу оскаржила представник боржника.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити приватному виконавцю у задоволенні його подання про звернення стягнення на нерухоме майно, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та на порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає неправомірним посилання суду на те, що у боржника (апелянта) нібито відсутні кошти для повернення боргу стягувачу, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про це.

Вважає недоведеним те, що відповідне нерухоме майно, яке не зареєстровано за боржником, належить саме останньому.

Стверджує, що об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на АДРЕСА_1 , «є багатоквартирним житловим будинком, а право власності на квартири, що в такому будинку знаходяться на день прийняття судом рішення не належать ОСОБА_3 ».

Вважає, що приватним виконавцем та судом не надано оцінки тій обставині, що 08.06.2004 року між ОСОБА_3 (боржником) та ОСОБА_4 укладено шлюб, а відтак вважає, що у випадку, якщо б житловий будинок на АДРЕСА_1 був би зареєстрований чи належав би ОСОБА_3 , «то згідно ст. 60 СК України, належав би на праві спільної сумісної власності подружжя» (том 2, а.с. 99-104).

Апелянт та його представник, будучи своєчасно (30.05.2022 року) належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи 20.06.2022 року (том 2, а.с. 162, 164), в судове засідання не з`явилися.

Апелянт ОСОБА_3 про причину його неявки суд не повідомив.

Представник апелянта, адвокат Сідловська І.Ю., в день судового засідання (22.06.2022 року) подала до суду Клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 15-30 год. 20.06.2022 року, мотивуючи його тим, що в цей день (20.06.2022 року) вона приймає участь у розгляді іншої цивільної справи, яка розглядається судом першої інстанції (том 2, а.с. 165-169).

Представник стягувача ОСОБА_1 категорично заперечила проти відкладення апеляційного розгляду справи.

За вищенаведених обставин колегія колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника стягувача Ханаса А.І., перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).

А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що:

-виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1);

-примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (частина 1 статті 5);

-заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), Корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (частина 1 статті 10);

-виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 18);

-у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина 5 статті 48);

-у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставленого третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно (частини 3 та 4 статті 50).

Частиною 10 статті 440 ЦПК України також встановлено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 року по справі № 676/1314/19 висловив правову позицію, за якою у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) всіма її учасниками (в тому числі і відповідачем (боржником та апелянтом) ОСОБА_3 ) те, що рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 26 квітня 2021 року (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року та постановою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року) з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 всього 4 905 615 грн. 40 коп., а також 10 201 грн. судового збору (том 1, а.с. 115-117, 250-254; том 2, а.с. 87-92).

Апелянтом (боржником) ОСОБА_3 до дня апеляційного розгляду даної справи (20.06.2022 року) не подано до суду жодного доказу про хоча б часткове погашення ним свого боргу перед ОСОБА_1 .

За вищенаведених обставин колегія суддів доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про нібито відсутність у ОСОБА_3 коштів для повернення боргу ОСОБА_1 , визнає надуманими і такими, що не можуть прийматися до уваги.

Інша частина доводів апеляційної скарги стосується нібито «недоведеності» причетності (зокрема прав власності) ОСОБА_3 до об`єкту нерухомості на АДРЕСА_1 .

В той же час, частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, тобто: особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав.

У матеріалах справи відсутні докази того, що будь-яка інша особа (в тому числі і ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_3 перебуває у шлюбі) уповноважувала ОСОБА_3 чи його представника на представництво своїх інтересів у даній справі.

Апеляцію на ухвалу суду першої інстанції подано саме в інтересах ОСОБА_3 : будь-яка інша особа (якій би, по версії ОСОБА_3 , належали права на об`єкт нерухомості, що розташований на земельній ділянці на АДРЕСА_1 ) цю ухвалу не оскаржувала.

Відтак, у тому випадку, якщо спірний об`єкт нерухомості (на який оскаржуваною ухвалою звернуто стягнення) не належить ОСОБА_3 (по одній з версій останнього), то тоді ОСОБА_3 не є особою права, свободи чи законні інтереси якої порушуються оскаржуваною ухвалою, а відтак є особою, яка не наділена правом на апеляційне оскарження цієї ухвали.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги з посиланням на недоведеність належності спірного об`єкта нерухомості на АДРЕСА_1 саме ОСОБА_3 до уваги прийматися не можуть.

За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала судом винесена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої висновків цієї ухвали не спростовують, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23 червня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.