ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/2230/20 Головуючий суддя І інстанції Шаренко С. Л.
Провадження № 22-ц/818/3573/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Валки.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Оксани Михайлівни на рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє вимог на предмет спору служба у справах дітей по Київському району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод і здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітньої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей по Київському району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Колядою Т.Г. 19.01.2012 року за реєстровим № 57, йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

27.02.2010 року між ним та відповідачкою, ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_5 . Відповідачку було зареєстровано у спірній квартирі 17.05.2014 року, а дитину - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У вересні 2016 року позивач забрала з квартири усі свої речі та залишила квартиру.

Також позивач зазначив в позовній заяві, що рішення про фактичне припинення шлюбних відносин відповідач прийняла добровільно, виїжджала з квартири за власним бажанням, без будь-якого примусу.

13.09.2017 року Київський районний суд м. Харкова постановив рішення, яким шлюб між сторонами був розірваний.

Також позивач зазначив, що з вересня 2016 року відповідачка у спірній квартирі не проживає, ніяких витрат по утриманню цього житла не несе (і ніколи не несла), комунальні послуги не сплачує (і ніколи не сплачувала), усі свої речі вивезла у вересні 2016 року.

За домовленістю між ними, їх дитина проживає разом з матір`ю.

Протягом останніх чотирьох років місцем проживання відповідача та їх сина є будинок батьків позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

Між сторонами не існувало ніяких домовленостей щодо збереження права користування квартирою після їх розлучення. За таких обставин, позивач вважає, що з жовтня 2017 року, через рік після виїзду із квартири, ОСОБА_1 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На переконання позивача, задоволення його позовних вимог жодним чином не порушить прав дитини, оскільки житлом його син забезпечений.

Натомість наявність реєстрації відповідача та їх сина перешкоджає йому продати спірну квартиру, адже потенційні покупці відмовляються придбавати це майно, побоюючись можливих претензій на житло з боку зареєстрованих осіб.

У той же час необхідність продажу квартири є не його примхою, а життєвою необхідністю, оскільки 2018 році здоров`я позивача різко погіршилося, було проведено обстеження, яке виявило непрохідність крові в серці, терміново була проведена операція, встановлений стент у серці. Вартість операції складала 60 000,00 гривень. В 2019 році стан позивача погіршився настільки, що він не міг самостійно пересуватися. У Києві, в Інституті серця, було проведено обстеження, яке встановило повну непрохідність магістральної артерії у нозі, було зроблено дві операції, одна з яких - на серці (встановлений стент), інша - був встановлений протез в області таза для того, що кров проходила по нозі. Вартість операцій - 250 000,00 грн. В 2020 році, у зв`язку із тим, що протез у нозі забився, стан позивача знову погіршився. Була проведена четверта операція, під час якою була здійснена «чистка» протезу. Вартість цієї операції - 150 000,00 грн. Наразі лікарі прогнозують, що у найближчому майбутньому необхідно буде змінювати протез. Про це зазначено у виписці із медичної карти стаціонарного хворого № 1846/20. Вартість цієї операції складатиме 200 000,00 грн.

Отже, склалася ситуація, при якій власник не має можливості продати належне йому майно, аби отримати кошти на лікування.

Оскільки відповідачка в добровільному порядку не знімається з реєстрації, позивач звернувся в суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

12.06.2020 року ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечувала проти позовних вимог позивача в повному обсязі з наступних підстав.

19.01.2012 року ОСОБА_6 мати позивача купила квартиру АДРЕСА_1 та подарувала її позивачу. Зазначила, що вказану квартиру ОСОБА_2 купила за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

06.01.2014 ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син, та з травня 2014 року вона разом з сином зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

В 2016 році у них з ОСОБА_1 відбулась сварка, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння він вигнав відповідачку разом з сином з квартири, з цього приводу вона зверталась в поліцію з заявою про вселення її у квартиру, однак отримувала відповідь про те, що це питання цивільно-правових відносин.

В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 шлюб розірвано.

Відповідачка також у відзиві зазначила, що вона не одноразово намагалась примиритись з позивачем, але безрезультатно. В подальшому позивач змінив замки у квартирі, і вона знову зверталась до поліції. Однак їй надали відповідь , що це цивільно-правові відносини та їй потрібно звертатись до суду з позовом. Таким чином, відповідачка зазначає, що не погоджується з доводами позивача, про те, що вона за власним бажанням не проживає у спірній квартирі понад встановлений річний термін, має інше місце проживання, та що позивач не чинив та не чинить перешкод відповідачці у вільному проживанні в квартирі.

Крім того, відповідачка зазначила, що не проживання малолітньої дитини в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування житлом.

18.06.2020 ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб справах дітей Харківської міської ради в кому просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення та їх сина, а також зобов`язати ОСОБА_1 передати їй ключі від квартири.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27.02.2010 року між нею та відповідачем за зустрічним позовом було зареєстровано шлюб, від якого вони маються спільного сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.01.2012 року ОСОБА_6 мати позивача купила квартиру АДРЕСА_1 та подарувала її відповідачу ОСОБА_1 . При цьому, квартиру ОСОБА_2 купила за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В 2016 році у них з ОСОБА_1 відбулась сварка, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння він вигнав відповідачку разом з сином з квартири, з цього приводу вона зверталась в поліцію з заявою про вселення її у квартиру, однак отримувала відповідь про те, що це спірне питання цивільно-правових відносин.

В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 розірвано.

Вона неодноразово намагалась примиритись з позивачем, але безрезультатно. В подальшому позивач змінив замки у квартирі, і вона знову зверталась до поліції. Однак їй надали відповідь, що це цивільно-правові відносини та їй потрібно звертатись до суду з позовом.

Позивачка зазначила, що на сьогоднішній день вона з сином не мають постійного місця проживання та вимушені постійно переходити від одних знайомих до інших, тому вона звертається до суду з зустрічною позовною про вселення її та дитини до квартири де вони зареєстровані.

22.09.2020 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що заперечує по суті позовних вимог позивачки за зустрічним позовом з наступних підстав.

У вересні 2016 року вона виїхала з квартири, забравши дитину, а 13.09.2017 року шлюб між ним розірвано. Факт виїзду позивача з квартири у вересні 2016 року встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2017 року по справі № 640/3543/17 про встановлення участі батька у вихованні дитини. Таким чином, вже чотири роки позивач разом з дитиною у квартирі не проживають, місцем їх проживання є будинок батьків позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

Також відповідач за зустрічним позовом зазначив, що між сторонами не існувало ніяких домовленостей щодо збереження права користування квартирою після розлучення.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати їй ключі від квартири.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Олійник О.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 , проживала у спірній квартири напротязі останніх чотирьох років, не надано оцінки доказам, наданим позивачем щодо проживання відповідача та їх сина за іншою адресою.

Зазначає, що проживання сторін у спільній квартирі неможливо, через погані стосунки, що не буде відповідати інтересам дитини.

Зауважує, що судом не надано оцінки здоров`ю позивача, який потребує вартісного лікування у зв`язку з чим має необхідність у продажі квартири.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, за відсутністю учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України у нормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Суд правильно визначився зі змістом спору та зазначив, що його особливістю є те, що внаслідок створення спільної сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник спірної квартири та його член сім`ї, тобто дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, та у зв`язку з цим відповідачці та спільній дитині сторін позивач надав постійне, а тимчасове право на проживання у належній позивачу квартири, тобто на відповідачку на малолітню дитину сторін поширюється сервітут, встановлений у законі для членів сім`ї власника житла. За змістом наведених норм матеріального права, якими врегульовані житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду № 279/5273/20 від 02.12.2021 року і суд першої інстанції обґрунтовано послався на нього відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України..

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 20.01.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Т.Г., на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

ОСОБА_2 та неповнолітня дитина зареєстровані у належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 з травня 2014 року, та постійно проживали за цією адресою.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 19).

Між сторонами склалися неприязні стосунки, що підтверджується зверненнями ОСОБА_2 до поліції, а також рішенням про усунення перешкод у вихованні дитини та встановлення способу участі батька у вихованні дитини.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли неприязні відносини, внаслідок яких у вересні 2016 року відповідачка ОСОБА_2 вимушено з поважних причин залишила житло разом з малолітньою дитиною, а позивач ОСОБА_1 весь час чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, де вона тривалий час мешкала разом зі спільною з позивачем малолітньою дитиною.

Апелянт цих висновків суду, які ґрунтуються на належним чином перевірених судом доказах, - не спростував

В судовому засіданні на підставі показів свідків, а також на підставі листа Київського відділу поліції в Харківській області встановлено, що 20.12.2016 року та 17.02.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява гр. ОСОБА_2 що протиправних дій ОСОБА_1 , який не пускає її та сина за місцем реєстрації: АДРЕСА_4 . (а.с. 82).

З пояснень свідків судом також було встановлено, що ОСОБА_2 разом із дитиною проживає періодично в будинку свого батька, а також у своєї баби, яка в судовому засіданні висловила своє небажання, щоб ОСОБА_2 разом зі своїм сином мешкали у неї вдома, оскільки вона має свою родину, а отже, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є передчасним.

Суд не прийняв до уваги доводи представника позивача про те, що факт добровільного виселення та не проживання за вказаною адресою встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/3543/17, оскільки причини, у зв`язку з якими відповідачка залишила житло, в цьому рішенні не встановлювались.

Таким чином, хоча ОСОБА_2 і розірвала шлюб із ОСОБА_1 , проте її не проживання у квартирі АДРЕСА_1 пов`язане із тим, що позивач чинить їй перешкоди у проживанні, та враховуючи наявність спільного малолітнього сина, який також зареєстрований за вказаною адресою та має право користування житлом, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що задоволення вимог ОСОБА_1 становитиме непропорційне втручання у право ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 на житло, яке захищається також гарантіями міжнародного договору, ст. 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Доводи скарги про те, що позивачу необхідні гроші для лікування, які він планує отримати від продажу своєї квартири після звільнення його від присутності відповідача та його неповнолітньої дитини колегія суддів відхиляє, оскільки грошові кошти для цієї мети можливо отримати іншим шляхом, не пов`язаним з позбавленням права користування житлом відповідачки разом з неповнолітньою дитиною, у яких відсутнє інше житло для постійно7го проживання, зокрема отримати їх за договором позики чи кредиту.

Суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, належним чином у їх сукупності та взаємному зв`язку оцінив, мотивував відхилення та врахування кожного доказу, який має юридичне значення для предмету спору, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, на підставі чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвоката Олійник Оксани Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26 грудня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.