Номер провадження: 22-ц/813/6057/22
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/17471/21

Номер провадження: 22-ц/813/6057/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою адвоката Кохтенко-Чорноус Вікторії Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Калініченка Л.В. о 16 годині 23 хвилині 22 грудня 2021 року, повний текст рішення складений 28 грудня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 на її користь: 1) різницю між вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі - 30 984,81 грн.; 2) суму встановленого індексу інфляції в сумі - 2 695,98 грн.; 3) суму трьох відсотків річних в сумі 731,24 грн.; 4) витрати зі встановлення вартості матеріального збитку в сумі - 2 600,00 грн.; 5) у відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн.. Також позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 25.05.2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода з вини ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2020 року по справі №947/15683/20. Внаслідок зазначеної транспортної пригоди було пошкоджено належний позивачці транспортний засіб автомобіль марки «ТОЙОТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вартість відновлювального ремонту автомобіля, у відповідності до звіту ФОП ОСОБА_3 за №3006/20 від 21.07.2020 року, становить в сумі - 49 732,93 грн.. Оскільки відповідачем, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди не було застраховано своєї цивільно-правової відповідальності, як власника транспортного засобу, перед третіми особами, позивач звернулася з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ, яким було здійснено виплату в сумі - 18 748,12 грн..

За наслідком вищевикладеного, різниця між вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням становить - 30 984,81 грн., які відповідачем в добровільному порядку не сплачені, за наслідком чого позивач звернулася до суду з цим позовом.

Позивач також просить суд відшкодувати їй інфляційні збитки з суми заборгованості, три відсотки річних, а також витрати понесені на встановлення збитків.

Через здійснену дорожньо-транспортну пригоду, не відшкодування відповідачем в добровільному порядку вартості матеріального збитку, тривалого часу та докладання зусиль для його отримання, як стверджує позивач, вона хвилювалася, зазнала душевних страждань, за наслідком чого їй було завдано моральної шкоди, яку остання оцінює в сумі - 2 000,00 грн. (а. с. 1 - 6).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву адвокат Кохтенко-Чорноус Вікторія Миколаївна, діюча від імені ОСОБА_2 , просить суд у задоволені позовних вимог відмовити. Крім того, звернулась до суду із заявою про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з відзивом на позов, у задоволенні якої ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року відмовлено, а відзив на позовну заяву залишено без розгляду (а. с. 86 - 88).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року задоволено частково вищевказаний позов ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.05.2020 року, суму коштів у розмірі - 30 984,81 грн. та у відшкодування витрат на встановлення вартості матеріального збитку 2 600,00 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 500,00 грн..

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 793,32 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування. Тому, з ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що складає встановлену суму у розмірі - 30 984,81 грн..

Розрахунок та належного обґрунтування розміру моральної шкоди позивач не надала. Керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, закріпленими у ст. 3 ЦК України, суд вважав за доцільне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі - 500,00 грн., приймаючи беззаперечний факт порушення прав та інтересів позивача, внаслідок чого остання зазнала душевних страждань, з підстав зміни ритму життя та пошкодження власності.

Позивачем в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження звернення в позасудовому порядку до відповідача з вимогою про відшкодування різниці між вартістю відновлювального ремонту та сплаченим страховим відшкодуванням, а відтак позивачем не підтверджено початку зобов`язань відповідача з виплати заявленої до відшкодування суми, у зв`язку з чим суд вважає безпідставними доводи про наявність простроченого зобов`язання з боку відповідача, за наслідком чого відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій передбачених ст. 625 ЦК України (а. с. 134 - 137 зворотна сторона).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Кохтенко-Чорноус Вікторія Миколаївна, діюча від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) вимога позивача про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП, за обставин в даних правовідносинах є зловживанням своїми правами, з метою отримання безпідставної вигоди та збагачення; 2) ОСОБА_1 невірно визначила суму завданої матеріальної шкоди, оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована; 3) вартість відновлювального ремонту автомобіля складає - 18 748,12 грн.. Оскільки вона не перевищує ринкової вартості автомобіля на час ДТП, відшкодуванню підлягає саме вартість відновлювального ремонту (а. с. 139 - 143).

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2021 року було залишено без руху.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Кохтенко-Чорноус Вікторії Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2022 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

4. Мотивувальна частина

4.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна адвоката Кохтенко-Чорноус Вікторії Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

4.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

25.05.2020 року о 16:00 год., в м. Одеса по вул. Академіка Вільямса, біля будинку № 71-А, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не впевнився у безпечності маневру, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_1 , який рухався у попутному напрямку, чим порушив п. 10.1 «Правил дорожнього руху» України, за що відповідальність передбачена за ст. 124 КУпАП.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стосовно ОСОБА_2 було розпочато розгляд справи про адміністративне правопорушення, складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, за наслідком розгляду якої, 25.06.2020 року постановою Київського районного суду міста Одеси по справі №947/15683/20, визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі - 420 гривень.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб - автомобіль марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Згідно зі звітом №3006/20 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складеного ФОП ОСОБА_3 21.07.2020 року, вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу станом на 07.07.2020 року складає - 49 732,93 грн..

На час скоєння 25.05.2020 року дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована у встановлений законом спосіб, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з централізованої бази даних МТСБУ.

МТСБУ на підставі повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяви ОСОБА_1 , 21.12.2020 року здійснило останній виплату страхового відшкодування в сумі - 18 748,12 грн., що підтверджується наданими до суду доказами та не спростовувалось відповідачем по справі.

Між сторонами по справі виникли правовідносини з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням

4.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

4.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

З наведеного вбачається, що обов`язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини в заподіянні шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Матеріалами справи повністю доведений факт заподіяння матеріальної шкоди позивачу у насідок ДТП.

Так, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди був зокрема пошкоджено транспортний засіб - автомобіль марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Згідно зі звітом №3006/20 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складеного ФОП ОСОБА_3 21.07.2020 року, вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу станом на 07.07.2020 року складає - 49 732,93 грн..

На час скоєння 25.05.2020 року дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 керував автомобілем марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована у встановлений законом спосіб, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з централізованої бази даних МТСБУ. Відповідачем у спростування вказаних обставин доказів до суду не надано.

Матеріальні збитки, заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25.05.2020 року відповідачем потерпілій особі відшкодовані не були. Доказів, які б спростовували вказане до суду не надано.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до приписів п.п. а. п. 41.1. статті 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно- правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам ПУНКТУ 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням ЗНОСУ, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року справа № 592/8115/1, від 15 жовтня 2020 року справа № 755/7666/19

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-115бсв 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від ЗО жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61- 12032св19).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Як зазначалось вище, згідно зі звітом №3006/20 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складеного ФОП ОСОБА_3 21.07.2020 року, вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу станом на 07.07.2020 року складає - 49 732,93 грн..

Оскільки Моторним (транспортним) страховим бюро України було відшкодована на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 18 748,12 грн., то різниця між встановленою сумою вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням становить - 30 984,81 грн. = 49 732,93 грн. 18 748,12 грн., яка підлягає стягненню з відповідача як винної особи в скоєні дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 30 984,81 грн..

Позивачем надано докази на підтвердження завданих їй збитків, у вигляді витрат, які вона мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі - 49 732,93 грн, а відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Системний аналіз п. 32.7 ч. 1 ст. 32 закону №1961-IV, ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й уразі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Доводи апеляційної скарги про відсутність обов`язку відповідача щодо сплати коштів, оскільки вартість відновлювального ремонту не перевищує законодавчих лімітів з виплати страхового відшкодування та у разі незгоди позивача з виплаченим відшкодуванням, останній не позбавлений права на звернення до суду з позовом до МТСБУ, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 у справі № 754/1114/15-ц, від 13.06.2019 у справі № 587/1080/16-ц, від 17.10.2019 у справі № 370/2787/18, від 30.10.2019 у справі № 753/4696/16-ц, від 21.02.2020 у справі № 755/5374/18, від 22.04.2020 у справі № 756/2632/17, від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19.

Вірним є висновки суду про завдання позивачу моральної шкоди внаслідок пошкодження належного їй майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Доводи апелянта не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

4.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Кохтенко-Чорноус Вікторії Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Кохтенко-Чорноус Вікторії Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_2 , відсутні.

4.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кохтенко-Чорноус Вікторії Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С.О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе