ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8360/22 Справа № 206/2663/21 Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,

суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Піменової М.В.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Євчук Ірини Леонідівни та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про захист права власності, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2022року, повне рішення складено 04 жовтня 2022року, головуючий у суді першої інстанції Малихіна В.В.,

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2022року Дніпровська міська рада подала позов до ОСОБА_1 в якому виклала вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора на підставі якого внесений запис про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , а саме будівлю магазину, літ. А-1 загальною площею 42,2м2, прибудову літ. а-1, навіс літ. 1-1, реєстраційний номер 101 - Спірне майно; про припинення права власності за ОСОБА_1 на Спірне майно і скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 25166129; та зобов`язання повернути земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , привівши її в придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого Спірного майна. В обґрунтування позову, позивач посилався на відсутність правових підстав для реєстрації права власності за ОСОБА_1 на Спірне майно.

Існування таких вимог Дніпровська міська рада пов`язувала із тим, що станом на 29 квітня 2021року в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради відсутні відомості про реєстрацію дозволу на виконання будівельних робіт від 22 жовтня 2010року № 451/01-10 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08 червня 2011року по АДРЕСА_1 ; також, позивач стверджував, що вказана адреса не присвоювалась жодному об`єкту нерухомого майна.

В обґрунтування вимог про повернення земельної ділянки заявник посилався на те, що саме Дніпровській міській раді належить право власності, яка діє в інтересах територіальної громади.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечувала проти вимог Дніпровської міської ради, заявляла що обставини якими позивач обґрунтовував свої вимоги щодо відсутності відомостей про реєстрацію дозволу на виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації станом на 2021рік не спростовують правомірності існування та отримання таких документів у відповідності до законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин і з дотриманням процедур, які на той час існували. Також звернення до суду за захистом свого права власності в 2022році вказує на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, на застосуванні якого наполягала відповідач.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2022року позов задоволено повністю. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в судовому засіданні не підтвердила існування правових підстав для отримання у власність чи користування земельної ділянки або нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Згідно висновків суду проведення державної реєстрації права власності, само по собі, не є підставою для виникнення права власності, та здійснено всупереч встановленого законом порядку.

На думку суду самовільне зайняття земельної ділянки порушує права територіальної громади м. Дніпра. Спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом і поновлення порушеного права Дніпровської міської ради можливе у спосіб обраний позивачем.

Також суд першої інстанції вважав що відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки останній про порушення свого права довідався тільки 31 березня 2021року із повідомлення від ВП № 4 Дніпровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від цього числа.

З рішенням суду не погодилася відповідачка, в апеляційній скарзі її представник висловив вимогу про скасування рішення та відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що безпідставно судом першої інстанції не з`ясовано і не взято до уваги того, що власником кіоску, який в подальшому було реконструйовано у павільон, виступила мати відповідачки ОСОБА_3 на підставі двох договорів купівлі-продажу від 10 квітня 1997року та 02 грудня 1997року, яка з 1997року використовувала земельну ділянку під цим майном на умовах оренди, на підставі відповідних договорів; та суд не дав оцінки наданим відповідачкою письмовим доказам.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідачка, як спадкоємець першої черги успадкувала павільон, котрий в подальшому, отримавши дозвіл на виконання будівельних робіт, ОСОБА_1 реконструювала в магазин. Про правові підстави для реєстрації права власності на Спірне майно за відповідачкою, свідчить те, що вона закінчила будівельні роботи, отримала Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації і вжила заходів направлених на присвоєння цьому об`єкту відповідної адреси.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало також в тому, що якби позивач, в особі його органів належним чином здійснював свої повноваження, то він повинен був дізнатись про порушення свого права ще в 2011році, коли було закінчено будівництво магазину і введено його в експлуатацію; чи з дати реєстрації права власності відповідачки на Спірне майно в Єдиному державному реєстрі 05 березня 2018року.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що поведінка позивача і трактування обставин щодо самовільного використання земельної ділянки відповідачкою, суперечить попередній поведінці Дніпровської міської ради, котра підписувала договори оренди, присвоювала поштову адресу, тобто по своїй суті є недобросовісною та зловживанням правом і самостійною підставою для відмови в позові.

Також заявник висловлював сумніви щодо доказового значення наданих позивачем письмових доказів і їх відповідності вимогам щодо належності і допустимості.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника відповідача та представника позивача, за відсутності учасників справи, третіх осіб, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи містять Дозвіл на виконання будівельних робіт № 451/01-10 від 22 жовтня 2010року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області виданий ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт будівництво магазину по АДРЕСА_1 , терміном дії до 22 травня 2011року /том І а.с.27/.

19 травня 2011року розпорядженням Дніпровського міського голови № 412-р магазину по вулиці Червоногірській присвоєно адресу - вулиця Червоногірська 13Д; також в розпорядженні зазначено, що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно та право на земельну частку /том І а.с.26/.

В Декларації про готовність об`єкта до експлуатації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області в особі інженера технічного нагляду 1 категорії ОСОБА_4 зафіксовано закінчення будівництва об`єкту по АДРЕСА_1 станом на 14 березня 2011року, і зазначено строк введення об`єкта в експлуатацію в червні 2011року замовник ОСОБА_1 /а.с.21-25/.

Водночас за інформацією Департаменту по роботі з активами № 4/11-378 від 24 травня 2021року станом на 18 травня 2021року за результатами пошуку за адресом земельної ділянки в Системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними чи юридичними особами на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ; також зазначено, що відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста офіційна адреса Червоногірська 13Д жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась і відсутній розпорядчий документ /том І а.с.18-20, 32/.

Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради у відповіді за № 4/1-145 від 29 квітня 2021року повідомляло що, в Реєстрі будівельної діяльності станом на час надання відповіді відсутня інформація щодо реєстрації Дозволу на виконання будівельних робіт № 451/01-10 від 22 жовтня 2010року та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08 червня 2011року ДП 8 /а.с.28-29/.

В листі від 31 березня 2021року ВП № 4 Дніпровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області повідомляло голові Дніпровської міської ради про те, що в його провадженні перебувають матеріали кримінального провадження за № 0000529 від 12 червня 2020року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельної ділянки в охоронній зоні ОСОБА_1 /том І а.с.30-31/.

Правові підстави для задоволення позовних вимог суд вбачав у тім, що непідтверджені правові підстави для набуття відповідачем земельної ділянки, котра знаходиться під нерухомим майном у власність чи довгострокове користування, без чого не могло виникнути право власності на новостворене нерухоме Спірне майно, також недостатнім для набуття права власності на нерухоме майно є сам факт реєстрації такого права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

У даній справі сторони не заперечували обставин того, що позивач є власником земельної ділянки, яка знаходиться на території Дніпровської територіальної громади, на якій розташовується Спірне нерухоме майно. Позовні вимоги про припинення права власності на Спірне майно, зобов`язання повернути земельну ділянку, привівши її у придатний стан шляхом внесення самочинного збудованої будівлі ставились під сумнів з огляду на те, що відповідач дотримався процедури і вимог чинного законодавства на момент здійснення будівництва і не несе відповідальності за втрату документів чи відсутність таких документів у позивача на час розгляду справи судом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом наведеної норми особа стає власником за наявності певних умов та юридичних фактів, установлення яких є важливим для з`ясування того, чи виникло в особи право власності.

За конкретних обставин цієї справи вбачається, що відповідач отримувала Дозвіл на виконання будівельних робіт № 451/01-10 від 22 жовтня 2010року на будівництво магазину по АДРЕСА_1 , 19 травня 2011року розпорядженням Дніпровського міського голови № 412-р магазину по вулиці Червоногірській присвоєно адресу - вулиця Червоногірська 13Д, також в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації йшлося про закінчення будівництва об`єкту по АДРЕСА_1 станом на 14 березня 2011року, і введення його в експлуатацію в червні 2011року - та вочевидь в жодному з наданих доказів мова не йде про передачу відповідачу чи її спадкодавцю права власності на землю.

Жоден із наведених письмових доказів по своїй суті не є таким, що підтверджує право власності на землю, яке в розумінні частини другої статті 373 ЦК України набувається і здійснюється відповідно до закону.

За змістом статті 375 ЦК України тільки власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди і тільки він набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно /частини 2 та 3/.

Виникнення права власності у спадкоємця ОСОБА_1 , згідно доводів апеляційної скарги її представник пов`язувала із тим, що спадкодавець ОСОБА_3 на підставі двох договорів купівлі-продажу від 10 квітня 1997року та 02 грудня 1997року придбала об`єкт що знаходився на земельній ділянці по АДРЕСА_1 тобто на законних підставах користувалась земельною ділянкою; та обставини того, що ОСОБА_1 фактично володіла кіоском, який переобладнала в павільйон, а в подальшому в магазин і вживала заходів направлених на отримання адреси та виготовлення технічної документації.

Зі свого боку, відповідач у фактичному володінні якої знаходилась земельна ділянка та магазин що на ній, право власності на який вона зареєструвала вважала, що вона має обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого спадкового права і отримання новозбудованого магазину у власність.

За змістом частини першої та другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частина третя статті 375 ЦК України визначає, що право власника земельної ділянки на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної за її цільовим призначенням.

За конкретних обставин цієї справи, письмовими доказами підтверджено, що ОСОБА_1 реалізовувала майнове право забудовника з частковим додержанням архітектурних та будівельних норм і правил, що по своїй суті не становить правових підстав для набуття права власності, так само оформлення і державна реєстрація права власності на Спірне майно не є свідченням правомірного набуття такого права.

Частина перша статті 376 ЦК України проголошує, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм.

Суд першої інстанції відреагував на аргументи відповідача стосовно достовірності та доказового значення відповідних рішень органів місцевої влади щодо отримання документа, який давав право виконувати будівельні роботи, належно затвердженого проекту і зафіксував завершення будівництва; та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази не є правовстановлюючими документами щодо права власності на землю і по своїй суті не змінюють документів про відведення земельної ділянки під будівництво магазину і не є достатнім свідченням правомірності дій ОСОБА_1 чи її матері ОСОБА_3 .

Також часткове здійснення відповідачем повноважень власника щодо фактичного володіння Спірним майном не охоплюються поняттям право власності і не вказують на набуття такого права з її боку.

Так само не були вирішальними для результатів розгляду даної справи обставини про які зазначала відповідач щодо отримання адреси і виготовлення технічної документації, які можна вважати складовими процедури оформлення права власності.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснював відповідачу її права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню її прав, однак відповідач жодних інших доказів в підтвердження своїх заперечень не надала.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позові без встановлення відповідних фактів.

Таким чином, відповідач не підтвердила факту правомірного володіння землею і спорудження нерухомого майно із дотриманням всіх вимог, також не підтвердила того факту що земля чи нерухоме майно на ній належало за життя її матері.

Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно змісту наведеної норми до складу спадщини не може входити право власності на майно чи земельну ділянку, яке не належало спадкодавцю.

З мотивів правового захисту прав позивача суд апеляційної інстанції вважає що остання має практичну доступну можливість реалізувати свої права в інший спосіб, шляхом визнання за нею права забудовника з подальшим захистом її прав.

Також не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для іншого висновку доводи заявника апеляційної скарги щодо закінчення строків давності та неможливості захисту прав позивача з цих причин.

Наведені обставини бели предметом перевірки суду першої інстанції та ні отримання дозволу на проведення будівельних робіт, ні присвоєння адреси чи отримання декларації про закінчення будівельних робіт не вказували на виникнення права власності чи реєстрації такого права, з огляду на що, ніщо не вказує на те, що позивач був обізнаний про порушення свого права чи повинен був знати про таке порушення раніше ніж він отримав відповідне повідомлення ВП № 4 Дніпровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області повідомляло голові Дніпровської міської ради від 31 березня 2021року.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції дотримався вимог про законність і обґрунтованість рішення суду що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2022року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2022року.

Судді: