П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Київ

Справа № 336/186/22

Провадження: № 22-ц/824/10737/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року, постановлену під головуванням судді Бабич Н. Д.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження майна,

у с т а н о в и в

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна йому стало відомо, що постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі накладено арешт на все його нерухоме майно. З відповіді Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі він дізнався, що 06.07.2009 року до відділу надійшов виконавчий документ з примусового виконання виконавчого листа №2-1489, виданого 25.06.2009 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з нього, ОСОБА_1 , на користь АБ «Факторіал-банк» суми боргу в розмірі 685 054,45 грн. 23.07.2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №14052007 з примусового виконання вказаного виконавчого документа. 21.01.2010 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору. 29.01.2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначив, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 11.11.2021 року вказаний виконавчий документ на примусовому виконанні не перебуває. За викладених обставин просив суд зобов`язати Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжя вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №14052007.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження майна відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що станом на теперішній час виконавче провадження відносно нього завершено, матеріали виконавчого провадження знищені. Окрім того, він не являється боржником і стороною виконавчого провадження, АБ «Факторіал-банк», який був стягувачем у виконавчому провадженні №14052007, ліквідовано. Вказав, що згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. У зв`язку з цим вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що його заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не відповідає обставинам справи та суперечить чинному законодавству.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції вважав, що заявлені позивачем вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач ОСОБА_1 одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статтей 42, 48, 175, 447 ЦПК України, отже, такий позов взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 зроблено висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 зазначено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивачка має бути відповідачем у справі. При цьому, суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 вказано, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду

в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, а тому вважати висновки суду першої інстанції помилковими немає підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у Шевченківському відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження №14052007 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 25.06.2009 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АБ «Факторіал-банк» заборгованості в розмірі 685 054,45 грн. В ході примусового виконання державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

ОСОБА_1 був відповідачем у цивільній справі за позовом АБ «Факторіал-банк», і відповідно боржником у виконавчому провадженні №14052007.

За таких обставин,суд першої інстанції дійшов правильного висновкупро відмову у відкритті провадження у справі, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Ліквідація стягувача АБ «Факторіал-банк» та знищення виконавчого провадження не спростовують того факту, що оскарження дій державного виконавця при виконанні судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, не можуть бути предметом судового розгляду в порядку позовного провадження. Такі доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура