ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7822/22 Справа № 199/782/21 Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Биліна Т.І.

суддів: Максюти Ж.І., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

01 лютого 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника, звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтувала тим, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року про розподіл житлового будинку, вона є власником 1/2 частини житлового будинку літ.В-2, розташованого по АДРЕСА_1 .

Право власності на вказану (частку) будинку вона зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 вересня 2014 року. Відповідач ОСОБА_2 своє право власності на 1/2 частку спірного будинку не зареєстрував.

Рішенням Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11 березня 2015 року відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність передано земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови).

На підставі вказаного рішення відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку із кадастровим №:01:294:0023.

Приймаючи рішення за №54/62 від 11 березня 2015 року відповідач -Дніпровська міська рада не врахувала право власності позивача на 1/2 частку у праві спільної власності на будинок літ.В-2 за адресою АДРЕСА_1 .

Вказане рішення унеможливлює її право на приватизацію земельної ділянки необхідної для обслуговування належної їй частини вказаного житлового будинку, як наслідок порушує її право на вільне та безперешкодне користування власним майном.

Прийняття міською радою спірного рішення зумовлено тим, що відповідачі для здійснення приватизації земельної ділянки у складі технічної документації надали документи про право власності на старий глинобитний будинок літ.А-1 за адресою АДРЕСА_1 , який на час їх звернення вже був знесений, а на його місці подружжям ОСОБА_4 збудовано новий двоповерховий будинок літ.В-2, частка в якому після розподілу майна належить позивачу.

Дніпропетровська міська рада не перевірила фактичну належність сторонам будинку по АДРЕСА_1 , не врахувала реєстрацію права власності на частину будинку літ.В-2, а тому протиправно ухвалила рішення №54/62 від 11 березня 2015 року.

18 листопада 2020 року позивач звернулась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки за вказаною адресою, необхідної для обслуговування належної їй частки спільного будинку.

07 грудня 2020 року від Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради позивач отримала відмову, мотивовану тим, що земельна ділянка, зазначена у її зверненні, вже передана у власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Посилаючись на незаконність приватизації спірної земельної ділянки, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати рішення міської ради в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) за адресою АДРЕСА_1 , а також скасувати рішення №22078600 від 15 червня 2015 року державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, які порушують її права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (а.с.112-117 Том ІІ).

Вказаний висновок обґрунтовано наступним: рішенням Амур-Нижньодніпровського районного народного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1990 року у справі №2-551-90 виділено ОСОБА_3 на праві особистої власності 32/100 частин успадкованого домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складалось, в тому числі, з житлового будинку літ.А-1, а також інших господарських будівель та споруд, а ОСОБА_5 - 68/100 частин того ж домоволодіння, встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння.

Згідно з копією договору дарування від 05 серпня 1992 року ОСОБА_5 подарував, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у дар 68/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку літ.А-1, приміщення 1-2, 1-3, 1-6, сарай Б, погріб В., вбиральня Г, колодязь К, паркан №2 та огородження №1-3 загального користування.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнано за кожною із вказаних сторін по справі право власності на 1/2 частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 . Цим же рішенням суду встановлено, що будівництво житлового будинку літ.В-2 розпочалось замість частини глинобитного житлового будинку літ.А-1. Викладене підтверджується копією вказаного рішення суду від 16 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 09 лютого 2006 року, а отже у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

Згідно листа КП «ДМБТІ» ДОР від 09 листопада 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_2 (68/100 частин) та ОСОБА_3 (32/100 частин).

В матеріалах справи наявна копія рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , однак остання до КП «ДМБТІ» ДОР за реєстрацією цього права не зверталась до 2020 року.

23 липня 2014 року позивачем здійснено державну реєстрацію за собою права власності на 1/2 частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , визнану за нею рішенням суду від 16 листопада 2005 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року по справі №804/2183/14, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», та вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), виготовлену суб`єктами господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно вимогам, передбаченим чинним законодавством, та передати безоплатно у власність, у тому числі спільну сумісну власність, земельні ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадянами у м. Дніпропетровську (додатки 1-16).

Громадян, яким передаються земельні ділянки у власність, зобов`язано звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації свого права власності.

Згідно додатку №2 до вказаного рішення міської ради відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у спільну сумісну власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку із кадастровим №:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

20 травня 2015 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на підставі рішення №22078600 від 15 червня 2015 року здійснено державну реєстрацію за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку кадастровий №:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності. Викладене підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до копій технічних паспортів на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовлених станом на 08 червня 1992 року та 15 вересня 1994 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі житловий будинок літ.А-1, і інші господарські будівлі та споруди.

Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 18 вересня 1998 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі житлові будинки літ.А-1 та літ.В-2, а також інші господарські будівлі та споруди.

Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 06 серпня 2013 року, вказане домоволодіння не містить у своєму складі житловий будинок літ.А-1, а лише житловий будинок літ.В-2, та також інші господарські будівлі і споруди.

Вказані технічні паспорти надавались відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , серед інших документів, для виготовлення технічної документації із землеустрою відносно спірної земельної ділянки, а також Дніпропетровській міській раді для прийняття нею оскаржуваного рішення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2019 року по справі №199/348/18 (провадження №2/199/930/19), яке набрало законної сили 15 березня 2019 року, а тому в силу ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, на підставі акту ФОП ОСОБА_6 від 23 грудня 2015 року встановлено факт знищення житлового будинку літ.А-1 у складі домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням відмовлено у припиненні права власності ОСОБА_3 на зареєстровані за нею 32/100 частини того ж домоволодіння з підстав, що її право власності охоплює не тільки частку у житловому будинку літ.А-1, але й інші господарські будівлі та споруди у складі домоволодіння. Крім того ОСОБА_3 , як власник майна, не подала заяви про внесення змін до державного реєстру про припинення її права власності, згідно ст.349 ЦК України.

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним рішення міської ради про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки.

У вказаному позові позивач, посилаючись на належність їй на праві власності 1/2 частини житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , просила суд визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11 березня 2015 року в частині передачі спірної земельної ділянки відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати її співвласницею спірної земельної ділянки та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію спірної земельної ділянки.

За наслідками розгляду вказаного позову судом ухвалено рішення 27 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року, та яким у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі з тих підстав, що позивач не зверталась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність спірної земельної ділянки, будь-яких доказів про порушення її права власності на земельну ділянку не надала.

16 листопада 2020 року позивач звернулась до міського голови Дніпровської міської ради із заявою про надання їй безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (землі житлової та громадської забудови), орієнтовною площею 0,0314 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 07 грудня 2020 року заяву позивача залишено без опрацювання з тієї підстави, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 рішенням Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 вже передано у спільну сумісну власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якими і зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Панченко О.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не надано належної оцінки доказам, які мають значення для розгляду справи, не враховано нову підставу для звернення з позовом до суду, внаслідок чого судом першої інстанції порушено норми матеріального, та процесуального права та помилково застосовано строк позовної давності.

Висновок суду, що порушення права сталося з моменту пред`явлення позову з аналогічними вимогами у липні 2017 року є помилковим, так як строк переривався. Новий строк позовної давності почався з 05 листопада 2020 року, тобто після апеляційного перегляду судового рішення 04 листопада 2020 року. В той же час можливість звернення до суду з цим позовом у позивача виникла з 07 грудня 2020 року, коли вона дізналась про зміну підстав порушення її права, тобто з дня отримання відмови ДМР у задоволенні її заяви про виділ їй земельної ділянки за спірною адресою.

Доводи та заперечення інших учасників справи

На виконання вимог ст. 360 ЦПК України, 01 листопада 2022 року представник ДМР та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Риженко М.С. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно визначено початок строку позовної давності, оскільки позивач була обізнана ще у липні 2017 року про наявність рішення ДМР, яке є предметом оскарження у цій справі та було предметом розгляду у справі №199/5175/17, де судом розглянуто аналогічні, але не тотожні, позовні вимоги, а тому рішення ухвалено з дотриманням матеріальних та процесуальних норм, що є підставою для залишення його без змін.

Позиція колегії суддів апеляційної інстанції

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог зі з`ясуванням характеру спірних правовідносин, суд першої інстанції виходив з положень Конституції України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст. 179, 181, 316, 317, 319, 328ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до норм ст.ст.355, 356, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом норм ст.ст.179, 181, 190, 373, 374, 379, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування.

При цьому законодавство, чинне як на момент прийняття спірного рішення міської ради, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.

За змістом ст.ст.81, 89, 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У спільній сумісній власності перебувають, зокрема, земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Нормою ст.122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом положень ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.ст.16, 21 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Нормою ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Положеннями ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент ухвалення даного рішення суду) передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції вірно вважав їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, а аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про дійсне порушення відповідачами права позивача на землю.

Так, судом першої інстанції відзначено, що перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

За змістом норм ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17.

Висновок колегії суддів апеляційної інстанції

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 до початку 2006 року перебувало у спільній частковій власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказане право було набуте ОСОБА_2 на підставі договору дарування від ОСОБА_5 , а останній та ОСОБА_3 його отримали на підставі свідоцтва про спадщину та рішення суду Амур-Нижньодніпровського районного народного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1990 року у справі №2-551-90, яким виділено ОСОБА_3 на праві особистої власності 32/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 - 68/100 частин того ж домоволодіння, та яким було встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння.

Внаслідок набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05 позивач набула право власності на 1/2 частину житлового будинку літ.В-2 у складі зазначеного домоволодіння, тобто фактично із вказаного моменту, з огляду на положення ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та приведену вище усталену судову практику, стала співвласницею означеного домоволодіння та в порядку ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України набула право користування тією частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування набутої нею частки у житловому будинку літ.В-2

23 липня 2014 року позивач здійснила за собою державну реєстрацію права власності на вказану вище частину житлового будинку літ.В-2 у складі зазначеного домоволодіння, а вже після цього 11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою було прийнято оспорюване рішення №54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м.Дніпропетровську», яким відповідачам передано земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .

Тим самим означеним рішенням міської ради, незалежно від дотримання процедури його прийняття, позивача було фактично незаконно позбавлено права користування частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй частки у житловому будинку літ.В-2.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 в тій його частині, яка стосується відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, зазначеній в постанові від 11 лютого 2020 року по справі №915/572/17, якщо суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача.

В той же час внаслідок змін до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» її редакція актуальна на момент розгляду справи більше не передбачає такого способу захисту права особи як скасування запису про проведену державну реєстрацію права за відповідачами. Наразі належними способами судового захисту прав вказана норма закону визначає: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав. Саме перші два способи захисту і обрано позивачем при звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, обґрунтованими і доведеними є і позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора №22078600 від 15 червня 2015 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на всю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .

Прийняття означеного рішення державного реєстратора ґрунтується на рішенні Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 яке порушує права позивача як власника частини житлового будинку літ.В-2 у складі домоволодіння, а тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради.

В той же час колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо задоволення клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності.

Так, судом першої інстанції відзначено, що застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

Застосовуючи норми матеріального права, суд першої інстанції зазначив, що за змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нормою ст.261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно ст.264 ч.ч.2, 3 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17, постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №663/2070/15-ц, від 30 червня 2022 року по справі №335/6227/20).

На підставі зазначених норм матеріального Закону, судом вірно встановлено, що позивач звернулась до суду 01 лютого 2021 року із даним позовом, в якому просить скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року та рішення державного реєстратора від 15 червня 2015 року.

Також судом першої інстанції в ході розгляду справи встановлено, що позивач вже зверталась до суду 27 липня 2017 року із аналогічним, але не тотожним, позовом до тих же відповідачів, в якому просила суд, окрім іншого, визнати недійсним те ж саме рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року. За наслідками розгляду вказаного позову по суті 27 березня 2019 року ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, яке постановою суду апеляційної інстанції від 04 листопада 2020 року залишено без змін.

Отже, позивач про існування оспорюваного нею рішення міської ради від 11 березня 2015 року була обізнана щонайменше станом на 27 липня 2017 року, коли намагалась перший раз оскаржити таке рішення Дніпропетровської міської ради.

Таким чином внаслідок подання у 2017 році позову відбулось переривання трирічного строку позовної давності, який почав обчислюватись знову з 27 липня 2017 року відносно позовної вимоги про оскарження рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року та сплив відповідно 27 липня 2020 року (останній день строку).

Однак, як вказувалось вище, із даним позовом, в якому позивач також оскаржує те ж саме рішення органу місцевого самоврядування, вона звернулась до суду лише 01 лютого 2021 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності для відповідної позовної вимоги, що є правовою підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Внаслідок вказаного не може бути задоволена і вимога щодо скасування рішення державного реєстратора від 15 червня 2015 року, як похідна від першої, на яку також розповсюджується, з огляду на положення ст.266 ЦК України наслідки пропуску позовної давності.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта ОСОБА_1 щодо переривання строку позовної давності на час розгляду справи №199/5175/17 та наступного його відліку з 05 листопада 2020 року, або з 07 грудня 2020 року, оскільки апелянт підміняє поняття переривання та зупинення строку позовної давності, що не відповідає положенням норми ст. 264 ЦК України та не узгоджується із усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.89 ЦПК Українивиключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, застосувавши у повній мірі як норми матеріального та процесуального права, так і висновки усталено практики Верховного Суду, що, в силу ст. 263 ЦПК України,є обов`язком суду, а тому доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Отже, колегією суддів порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення суду, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду від 10 серпня 2022 року без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Ж.І.Максюта

С.А.Зайцева