ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 697/2010/21
Провадження № 22-ц/821/1452/22
Категорія: 307000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача адвокат Громов Дмитро Олександрович

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ліплявська сільська рада Черкаської області

представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокат Білоголовий Ян Олегович;

представник Ліплявської сільської ради адвокат Школьна Ірина Петрівна

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Ліплявської сільської ради адвоката Школьної Ірини Петрівни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Скирди Б.К. в приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_5 .

10 жовтня 2011 року Канівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_5 . Спадкоємцями за законом є: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_3 .

Позивачка вказує, що до складу спадщини ОСОБА_5 входить земельна ділянка площею 50,8 га для ведення фермерського господарства, що була виділена йому рішенням районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 24.06.1991 року серія Б№ 015742».

Відповідно до довідки Міськрайонного управління у Канівському районі та м. Каневі Головного управління Держгкеокадастру у Черкаській області за ОСОБА_5 рахується земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:1885 відповідно до Державного акту від 19914 року серії Б № 015742.

Позивачка вказує, що спадкоємці неодноразово звертались до Канівської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на належні спадкодавцеві права на земельну ділянку, надану у довічне успадковуване володіння, проте їм було відмовлено з посиланням на те, що відсутні документи на право оренди чи право власності на земельну ділянку.

Враховуючи той факт, що земельна ділянка надавалась ОСОБА_5 у довічне успадковуване володіння для організації та ведення фермерського господарства, позивач зазначає, що вона є основою для продовження роботи фермерського господарства.

Рішенням районної ради народних депутатів від 27.09.1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» ОСОБА_5 було вирішено відвести земельну ділянку площею 48,3 га із земель запасу Ліплявської сільської ради народних депутатів Канівського району Черкаської області для організації фермерського господарства у довічне успадковуване володіння, про що був виданий відповідний Акт. За життя ОСОБА_5 заснував фермерське господарство «Алькасар». Згідно з реєстраційними документами єдиним власником і головою фермерського господарства «Алькасар» був ОСОБА_5 .

Рішенням районної Ради народних депутатів від 27.08.1991 року була проведена реєстрація фермерського господарства «Алькасар».

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 року, вказує ОСОБА_1 , за нею визнані права засновника фермерського господарства «Алькасар» в порядку спадкування за законом. На виконання рішення суду, 08.04.2021 року були внесені зміни до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, за яким позивачка вступила в права засновника та голови фермерського господарства «Алькасар».

Позивачка зазначає, що весь час з моменту смерті ОСОБА_5 фермерське господарство «Алькасар» продовжує свою діяльність, обробляє земельну ділянку згідно цільового призначення (ведення фермерського господарства), виробляє сільськогосподарську продукцію та сплачує податки за цю земельну ділянку.

Також позивачка ОСОБА_1 зазначає, що право довічного успадковуваного володіння є окремим титулом права на землю, який не є тотожним до будь-якого іншого титулу права на землю. Крім того, з прийняттям Земельного кодексу України від 13.03.1992 року та інших законодавчих актів не була передбачена автоматична зміна титулів права на землю із права довічного успадковуваного володіння на будь-яке інше.

Фактично, чоловік позивачки - ОСОБА_5 набув право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою державної форми власності, яку він отримав для організації фермерського господарства і саме право на довічне успадковуване володіння має переходити в порядку спадкування до його спадкоємців.

В зв`язку з вищевикладеним, позивачка просила суд постановити рішення, яким визнати за нею право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, що належало ОСОБА_5 відповідно до рішення районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та Акту на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою Б № 015742 з кадастровим номером :01:001:1885 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, що належало ОСОБА_5 відповідно до Рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та Державного акту на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою серії Б № 015742 з кадастровим номером :01:001:1885 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив, зокрема, із того, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння. Позивачка є спадкоємицею після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , та враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння, а тому, відповідно до положень статей 1258, 1261 ЦК України, позивач має право на довічне спадкове володіння і користування земельною ділянкою площею 50,8 га, право володіння якою належало її чоловіку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 11 жовтня 2022 року, представник Ліплявської сільської ради адвокат Школьна І.П., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції необґрунтованим, постановленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до увагу те, що позивачем були надані документи, а саме: копія державного акту на право користування землею від 24.06.1991 року Б № 015742, копія рішення Канівської районної ради народних депутатів № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства», копія заяви за підписом голови ФГ «Алькасар» від 25.07.2018 року, копія відповіді на заяву ФГ «Алькасар» міськрайонного управління у Канівському районі та м. Канів Головного управління Держгеокадасту у Черкаській області від 25.07.2018 року, на дефектності яких неодноразово наголошував відповідач та звертав увагу на те, що ці докази викликають сумнів з приводу їх достовірності або є підробленими та недостовірними з огляду на приписи ст. 79 ЦПК України.

Оскільки відсутні інші докази, які б із достовірністю підтверджували доводи позивача, викладені ОСОБА_1 в позовній заяві, адвокат вважає, що судове рішення ґрунтується на припущеннях.

Зазначає, що копія Державного акту на право користування землею містить численні виправлення тексту шляхом перекреслення без будь-яких застережень. До того ж, в копії Державного акту на право користування землею міститься закреслення та написи від руки, зміст яких суттєво змінює правову суть даного правовстановлюючого документа, а саме те, що за землекористувачем закріплюється в «безстрокове і безоплатне користування» на «довічне успадковуване володіння». Не вказано, коли і ким були внесені виправлення до Акту, які докорінно змінили його правову суть.

Крім того, зазначає адвокат, на копії Державного акту на право користування землею, який надав позивач, в кінці Акту відсутній напис «Акт видано тимчасовий і підлягає заміні до 15.04.1994 року». Даний напис є на копії Державного акту на право користування, наданий відповідачем.

Тобто, суд першої інстанції не надав оцінки не тільки виправленням, зробленим в Державному акті на право користування землею, але й наявності в матеріалах справи двох копій Державного Акту, та невідповідність доказу, наданого позивачем.

Адвокат вказує, що суд першої інстанції не зрозуміло яким чином встановив, що рішення Канівської районної ради народних депутатів від вересня 1991 року № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» прийняте саме «27.09.1991 року», так як позивач до позовної заяви додав саме копію рішення без дати (завірену власноручно).

Таким чином, рішення чи належним чином завіреної копії рішення уповноваженого органу, в даному випадку, Канівської райради, про виділення земельної ділянки в довічне успадковуване володіння чи постійне користування, в матеріалах справи відсутнє. Позивач не зміг надати суду ні оригінал, ні належним чином завірену копію такого рішення.

Також в матеріалах справи відсутній будь-який доказ, яким чином та на підставі чого земельна ділянка загальною площею, яка згідно Державного акту на право користування землею від 24.06.1991 року Б № 015742 закріплена за фермером ОСОБА_5 , як землекористувачем, в безстрокове і безоплатне користування загальною площею 50,8 гектарів землі для ведення фермерського господарства, трансформувалась в земельну ділянку загальною площею 49,4047 га, кадастровий номер :01:001:1885.

Також адвокат звертає увагу на те, що станом на дату прийняття рішення Канівським міськрайонний судом Черкаської області від 01 вересня 2022 року, було видано Наказ Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області від 05.06.2018 року «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності у комунальну власність від 05.06.2018 року Ліплявській сільській раді об`єднаної територіальної громади Черкаської області було передано з державної власності у комунальну власність 84 земельні ділянки, загальною площею 1048,9233 га, в тому числі земельну ділянку загальною площею 49,4047 га, кадастровий номер :01:001:1885 згідно Рішення сесії Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області № 13-3/VII від 11.07.2018 року про прийняття у комунальну власність Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1048,9233 га, в тому числі земельну ділянку загальною площею 49,4047 га, кадастровий номер :01:001:1885.

Відзиви на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Білоголового Я.О. зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не дають підстав для його зміни чи скасування.

Вказує, що позивачка ОСОБА_1 надала суду всі необхідні докази, які підтверджують, що її чоловіку - ОСОБА_5 на законних підставах було видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серія Б № 015742.

Крім того, після подачі позовної заяви ОСОБА_1 до суду, відповідач Ліплявська сільська рада не скористалась своїм правом та не подала відзив, у якому повинна була викласти всі аргументи та заперечення. У разі бажання спростувати той чи інший факт, сільська рада зобов`язана була подати відповідні докази, проте таких дій вона не здійснила.

Відповідачі вважають, що оскільки, свідоцтвом про шлюб від 1981 року підтверджується шлюбні відносини померлого ОСОБА_5 з позивачем ОСОБА_1 , то остання фактично прийняла спадщину, а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право довічного усадковуваного володіння спадкується, у зв`язку із чим ОСОБА_1 має законне право на спадкування права володіння та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:1885 відповідно до Державного акту серія Б № 015742 від 24.06.1991 року.

Просить суд залишити рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області в силі, а в задоволенні апеляційної скарги Ліплявської сільської ради Черкаської області відмовити в повному обсязі.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника Ліплявської сільської ради адвоката Школьної Ірини Петрівни не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.1991 року виконавчим комітетом Ліплявської сільської ради народних депутатів прийнято рішення № 21, яким надано згоду на виділення земельної ділянки з земель державного запасу для організації фермерського господарства жителю міста Канева ОСОБА_5 , площею 46,2 га. Земельна ділянка розташована на колишніх землях радгоспу ім. Гайдара. Вид угідь орна. Площа ділянки складає 46,2 га. Дана земельна ділянка згідно рішення сесії районної Ради народних депутатів від 07.06.1991 року переведена в держземзапас (а.с.17, т. 1).

04.07.1991 року Ліплявською сільською радою народних депутатів попередньо погоджено вилучення земельної ділянки гр. ОСОБА_5 для організації фермерського господарства площею 46,2 га з земель держземзапасу, про що надано відповідний висновок (а.с.12, т. 1).

Рішенням Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 року № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» затверджено проект відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_5 для організації фермерського господарства площею 48,3 га, з них: рілля 47,78 га, лісосмуг 0,52 га із земель державного запасу Ліплявської сільської Ради народних депутатів Канівського району Черкаської області. Відведення земельної ділянки вирішено провести в довічне успадковуване володіння без виплати невикористаних затрат (а.с.14, т. 1).

Як вбачається з Акту про перенесення в натуру проекту відведення земель, на підставі рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 року перенесено в натурі проект відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства із земель запасу Ліплявської сільської Ради народних депутатів Канівського району Черкаської області в довічне успадковуване володіння, загальною площею 50,8 га, в тому числі: 49,4 га орної землі, 0,5 га лісосмуг, 0,6 га польових шляхів та 0,3 га чагарників (а.с.13, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Канівської районної Ради народних депутатів № 169 від 27.08.1991 року проведено державну реєстрацію господарства «Алькасар» та вказане господарство включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, земельна ділянка площею 50,8 га виділена в с. Ліпляве (а.с.15, 16, т. 1).

З довідки Канівської районної державної адміністрації № 1094/01-20 від 21.10.2005 року вбачається, що ФГ «Алькасар» є фермерським господарством з відокремленою садибою (а.с.19, т. 1).

У 1991 році ОСОБА_5 було видано Державний акт на право користування землею серії Б № 015742 площею 50,8 га, відповідно до якого земельна ділянка була надана в довічне успадковуване володіння для ведення фермерського господарства (а.с.10-11, т. 1, а.с.35-40, т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 19.04.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області (а.с.22, т. 1).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб від 07.01.1981 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (позивачкою у справі) (т.1 а.с.26).

Канівською державною нотаріальною конторою 10.10.2011 року заведена спадкова справа № 393-2011 щодо майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з матеріалами спадкової справи, спадкоємцями за законом є: ОСОБА_4 , 1976 р.н., ОСОБА_1 , 1954 р.н., ОСОБА_3 , 1965 р.н. та ОСОБА_2 , 1983 р.н.

23.03.2019 року до Канівської державної нотаріальної контори звернулась гр. ОСОБА_1 з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою площею 50,8 га для ведення фермерського господарства, що розташована в селі Ліпляве, Канівського району, Черкаської області та належала гр. ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Державного акту № 015742, виданого Канівським райвиконкомом у 1991 році.

Постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори від 23.03.2019 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вказаної земельної ділянки, оскільки нею не надано належних документів про переоформлення права оренди чи права власності на вищевказану земельну ділянку, так як такі документи у заявниці відсутні (а.с.21, т. 1).

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 року за ОСОБА_1 визнані права засновника Фермерського господарства «Алькасар» в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42-43, т. 1).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Земельний Кодекс УРСР від 18.12.1990 року передбачав таку форму володіння землею як довічне успадковуване володіння.

За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного Кодексу УРСР» від 13.03.1992 року № 2196-ХІІ були внесені зміни у ЗК УРСР від 18.12.1990 року, зокрема, виключено право довічного успадковуваного володіння землею.

Згідно з п. 1 Перехідних положень Конституції України (254к/96-ВР) закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття нею чинності, є чинними в частині, що не суперечить Конституції.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року (1545-12) «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» такі акти підлягають застосуванню, якщо не суперечать Конституції України.

Отже, рішення виконавчого комітету Ліплявської сільської ради народних депутатів від 04.07.1991 року № 21, яким надано згоду на виділення земельної ділянки з земель державного запасу для організації фермерського господарства жителю міста Канева ОСОБА_5 та рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 року № 8-21 «Про відведення земельної ділянки», згідно яким ОСОБА_5 надано земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння, прийняті у відповідності до вимог чинного Земельного Кодексу в ред. від 18.12.1990 року, яким таке право передбачалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 152 ЗК України від 21.10.2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Положеннями ч.2 ст. 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Проте, оформити спадкове право на земельну ділянку у розмірі 50,2 га, позивачка не змогла, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. При цьому, документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку, наданий не був.

Колегія суддів, вважає, що при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позбавлення позивачки права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою підриває принцип правової визначеності. На відповідні правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України.

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України, тому спадкоємець стає учасником правовідносин з довічного успадковуваного володіння.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦK України).

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, яка конкретизована постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.

Що стосується доводів апеляційної скарги про втрату чинності постанови ВР, якою визначалась форма Державного акту щодо права довічного успадковуваного володіння землею, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ст. 138 Регламенту Верховної Ради України, постанови, прийняті Верховною Радою, які містять положення нормативного характеру, набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо ними не передбачено інше.

Постанова Верховної Ради Української РСР «Про форми державних актів на право володіння або користування землею» і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» від 27.03.1991 року, якою було передбачено форму Державного акту про право довічного успадковуваного володіння землею, втратила чинність 23.06.1992 року після опублікування постанови № 2201-ХІІ від 13.03.1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею».

Зважаючи на вищенаведене, видача 24.06.1991 року померлому ОСОБА_5 за його життя Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею відбулась з дотриманням вимог чинного на той час земельного законодавства.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, що була виділена ОСОБА_5 рішенням районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 24.06.1991 року.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних спірних правовідносинах також викладені у постановах Верховного Суду: від 14 квітня 2021 року в справі № 311/706/18 та від 04 серпня 2021 року в справі № 187/1493/19, від 29 вересня 2021 року в справі № 328/1788/19.

Колегія суддів не приймає до уваги аргументи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , так як позивач не надала доказів, що спадкодавець ОСОБА_5 набув право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, оскільки державний акт, який посвідчує право останнього на довічне успадковуване володіння землею, в установленому законом порядку не оскаржений, не визнаний недійсним, не скасований, тобто є чинним.

Щодо твердження апелянта, що суд проігнорував доводи відповідача Ліплявської сільської ради про недостовірні докази, слід зазначити, що згідно статті 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

А згідно статті 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В спірному випадку, суд на підставі поданих доказів розглянув справу у відповідності до наведених норм. Розпоряджаючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивачка ОСОБА_1 надала докази, які вважала достатніми та необхідними для вирішення спору. Апелянтом не вказано, в який спосіб суд обмежив права сторін, допустив неповне з`ясування обставин, тоді як в матеріалах справи відсутні дані щодо незабезпечення судом вирішення процесуальних клопотань, які впливали на правильне вирішення спору чи не дослідження всіх доказів, на які посилалися сторони.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі адвокатом Школьною І.П., фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені представником Ліплявської сільської ради адвокатом Школьною І.П. в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням належної правової оцінки всім фактичним обставинам даної справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами не вбачає.

Відповідно до ч. 13ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст.258, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Ліплявської сільської ради адвоката Школьної Ірини Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук

/повний текст постанови суду складено 14 грудня 2022 року/