ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/651/22 Номер провадження 22-ц/814/4579/22Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І.І. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління державної Податкової служби України у Полтавській області на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління державної податкової служби у Полтавській області, Головного управління державної фіскальної служби України у Полтавській області, про зняття арешту

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

В червні 2022 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, відповідно до якого зазначали, що вони є спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Після його смерті залишилося спадкове майно: земельна ділянка площею 5,39 га та житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями вартістю 76 140,45 грн.

Однак, оформити спадкове майно вони не можуть, оскільки за життя ОСОБА_3 вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06.04.2001 було засуджено за ч. 2 ст. 229-3 КК України із застосуванням ст. 44 КК України до трьох років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини його майна та за ч. 2 ст. 229-6 КК України до двох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 42 КК України, остаточно засуджено до трьох років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини його майна у виправно-трудовій колонії суворого режиму; стягнуто на користь НД ЕКЦ пр. УМВС України Полтавської області 50,32 гривень за виконання хімічної експертизи.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої зареєстровано обтяження, винесена при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-50 від 06.04.2001, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_3 50,32 гривень та про конфіскацію 1/2 частини майна, з метою забезпечення виконання вироку.

Належне майно було арештовано, однак за життя ОСОБА_3 майно не було конфісковано.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2022 року позов задоволено повністю.

Знято арешт та заборону на відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: тип обтяження: арешт (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 1846952; зареєстровано: 05.04.2005; підстава обтяження: постанова, Б/Н, 07.07.2001; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_3 .

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі Головне управління державної Податкової служби України у Полтавській області прохали рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Вказували, що вони не можуть бути відповідачами у справі, оскільки арешт на вказане майно ними не накладався. При розгляді справи місцевим судом не було враховано правові висновки Верховного Суду у справі № 450/1411/16, № 299/2931/17 та інших справах.

Також, вказували на невірне вирішення судом питання щодо судових витрат у справі.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак в заяві про розгляді справи без участі відповідачів, адвокат Пелих О.В. прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 15).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до якої входить земельна ділянка вартістю 125 045,08 гривень, площею 5,39 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дрижиногреблянської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області; житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями вартістю 76 140,45 гривень, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 28-32).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивачі у справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Постановами державного нотаріуса Онуфріївської державної нотаріальної контори Оніщенко А.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки при перевірці відсутності заборон та арештів майна спадкодавця було виявлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлено арешт (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 1846952; підстава обтяження: постанова, Б/Н, 07.07.2001; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, жил. буд. з госп. спорудами состав: ціле; стан: добудоване, статус: жиле, Полтавська обл. Кобеляцький р-н с. Дрижина Гребля, який зареєстровано Кобеляцькою державною нотаріальною конторою, а отже видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості (а.с. 16, 27).

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.07.2001 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 (а.с. 21).

Згідно з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт на майно ОСОБА_3 , а саме невизначене майно, все майно, житловий будинок з господарськими спорудами, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле Полтавська область, Кобеляцький район, с. Дрижина Гребля (а.с. 19-20).

Позивач, ОСОБА_2 , звернулась до Кобеляцького ВДВС Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою про зняття арешту.

Як вбачається з листа Кобеляцького ВДВС Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 28 грудня 2021 року № 19058 (а.с. 23), згідно даних журналів обліку вхідної кореспонденції, журналів обліку виконавчих проваджень, бази даних автоматизованої системи виконавчих проваджень, стосовно боржника ОСОБА_3 виконавчі документи, що перебувають на виконанні, відносно ОСОБА_3 відсутні. Однозначно ідентифікувати при виконанні якого саме виконавчого документа та відносно кого саме стосується накладене обтяження неможливо. Однозначна ідентифікація боржника, за умови відсутності відносно нього виконавчих проваджень, які завершені в минулі роки, також неможлива, оскільки завершені виконавчі провадження зберігаються в архіві лише три роки, а потім знищуються.

Відповідно до вироку Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06.04.2001 року, ОСОБА_3 , засуджено за ч. 2 ст. 229-3 КК України із застосуванням ст. 44 КК України до трьох років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини його майна та за ч. 2 ст. 229-6 КК України до двох років позбавлення волі. Відповідно до статті 42 КК України, ОСОБА_3 остаточно засуджено до трьох років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини його майна у виправно-трудовій колонії суворого режиму (а.с. 22).

Пунктом 8 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року встановлено не приводити у виконання вироки судів в частині конфіскації майна і стягнення штрафу, якщо до набрання чинності цим Кодексом конфісковане майно не було вилучене і реалізоване, а штраф не був стягнутий у разі, якщо за даний злочин цим Кодексом конфіскація майна і накладення штрафу не передбачені.

ОСОБА_3 був засуджений до конфіскації 1/2 частини майна за ч. 2 ст. 229-3 КК України 1960 року, яка передбачала відповідальність за посів і вирощування більше п`ятсот рослин снотворного маку.

Кримінальний кодекс України 2001 року не передбачає відповідальність у виді конфіскації майна за такий же злочин. Згідно з ч. 2 ст. 310 КК України 2001 року, за незаконний посів та вирощування більше п`ятсот рослин снотворного маку, відповідальності у виді конфіскації майна, станом на час набрання КК України 2001 чинності 01.09.2001 року, не передбачено.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна , арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У частині 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Виконавчі дії, в тому числі і зняття арешту з майна боржника, проводяться виключно по відкритому виконавчому провадженню та на підставі п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду.

Зважаючи на те, що виконавче провадження завершене, питання про зняття арешту з вищевказаного майна не вирішено державним виконавцем самостійно, продовження арешту майна перешкоджає позивачам у реалізації прав на спадкове майно.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не мають змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що на день постановлення рішення пройшов строк давності щодо виконання додаткового покарання, виконавче провадження закрито, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень.

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У відповідності з вимогами ст. 367 ЦПК України апеляційний суд розглядає справи в межах доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не обґрунтована доводами на спростування висновків місцевого суду по суті позовних вимог

Щодо належності відповідачів.

У відповідності з вимогами ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

З матеріалів справи вбачається, що позивач визначив відповідачем Головне управління ДФС у Полтавській області, Головне управління державної податкової служби у Полтавській області, а третьою особою - Кобеляцький відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі.

Як слідує із постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної фіскальної служби України.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18) також вказано, що «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України».

За таких обставин, позивачем вірно визначено одним з відповідачів - Головне управління ДФС у Полтавській області. Заявлені вимоги про скасування арешту з майна, яке зареєстроване за засудженим та підлягає конфіскації і зверненню в дохід держави, безпосередньо стосуються прав держави, представником інтересів якої в цьому випадку є Головне управління ДФС у Полтавській області (орган, який представляє інтереси держави у питаннях конфіскації майна), оскільки у випадку задоволення позову обсяг майна, яке може бути звернуте в дохід держави, істотно зменшиться.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 476/112/19.

Як вбачається з поданої позовної заяви, відповідачем також визначено і Головне управління державної Податкової служби України у Полтавській області.

В ході судового розгляду справи Головне управління державної Податкової служби України у Полтавській області не надало відповідних доказів про те, що порушене в позові питання не належить до їх компетенції.

Доводи апеляційної скарги Головного управління державної Податкової служби України у Полтавській області в частині, що вони не є належним відповідачем у справі, висновків місцевого суду не спростували.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги в частині вирішення місцевим судом питання про судові витрати у справі.

Зі змісту судового рішення вбачається, що позивач у справі диспозитивно розпорядившись своїми правами, прохав не вирішувати суд питання щодо відшкодування судових витрат у справі.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління державної Податкової служби України у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького о районного суду м. Полтави від 14 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов