Провадження № 22-ц/4808/1380/22
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бородовського С.О., ухвалене 28 вересня 2022 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання видати ордер на місце в гуртожитку,

встановив :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання видати ордер на місце в гуртожитку. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що його батьку ОСОБА_3 23 лютого 2006 року ВАТ «Івано-Франківськцемент» видав ордер №840 на ліжко-місце в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 . Також між батьком позивача та КП «Дирекція замовника» було укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. За вказаною адресою позивач протягом останніх двох років проживав разом з батьком та здійснював за ним догляд до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, ОСОБА_3 за життя не приватизував вказане житло.

На звернення позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради відмовив у видачі ордера на спірне житло в зв`язку з тим, що він не перебуває на квартирному обліку, не є мешканцем м. Івано-Франіквська, а померлий батько отримував кімнату як самотня особа. Відтак, вищевказана кімната буде розподілена серед черговиків виконавчого комітету. Разом з тим позивачу не належить ні право власності, ні право користування іншим житловим приміщенням. А тому, він набув прав на спірну житлову кімнату, займає це приміщення законно та не може бути виселений з нього.

За наведених обставин просив суд зобов`язати орган місцевого самоврядування надати йому ордер на вселення, що в подальшому стане підставою для приватизації спірної кімнати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що суд прийняв рішення у відсутності позивача та його представника, який просив перенести судове засідання у зв`язку із захворюванням. Рішення було прийняте без належного розгляду справи, з порушенням норм статті 43 ЦПК, якою передбачено, що учасники справи мають право подавати докази, брати участь у судових засіданнях, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи тощо.

Суд не звернув увагу, що частиною 2 статті 128 Житлового кодексу передбачено надання площі в гуртожитку як одиноким громадянам, так і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Крім того, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Проте, суд не врахував, що після отримання ордеру позивач проживав разом з батьком, що підтверджується актом обстеження від 15.05.2020 року та довідкою №00994 КП «Дирекція замовника» про розрахунки за надані комунальні послуги.

Вказаний гуртожиток рішенням Івано-Франківської міської ради від 27.12.2005 передано в комунальну власність. Рішенням виконавчого комітету міськради від 20.01.2008 гуртожитку надано статус сімейного. Тим мешканцям, які були зареєстровані одноосібно в кімнаті, надавали дозволи на передачу у власність окремих кімнат. Батько позивача проживав та був зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_2 , тобто мав законні підстави для приватизації займаної кімнати. Однак, у зв`язку з поганим станом здоров`я не скористався своєчасно своїм правом. Звертає увагу, що позивач також не володіє і не користується іншим житловим приміщенням.

За наведених підстав просив апеляційну скаргу задовольнити.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Представник відповідача в засідання апеляційного суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку із неявкою учасників справи не встановлено.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта- адвокат Храбатин А.В. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Батько позивача користувався ліжко-місцем АДРЕСА_2 , проте не оформив прав на нього до своєї смерті. Отже, позивачем не доведено, що йому належить право користування ліжко-місцем батька.

Проте з такими мотивами прийнятого рішення повністю погодитись не можна.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктами 1-3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема:

фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, процесуальне законодавство визначає чіткі стандарти мотивування судових рішень.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11, в описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Суд першої інстанції вказаних положень законодавства не врахував, норми права та мотиви їх застосування не зазначив, обставини справи не встановив, обмежившись лише висновком про безпідставність заявлених позовних вимог. При цьому зазначив, що інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, їх дослідження та оцінка не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Колегія вважає, що вказане обгрунтування є ухиленням від обов`язку суду належним чином викласти мотивувальну частину рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, батьку позивача ОСОБА_3 , який працював в ВАТ «Івано-Франківськцемент», 23 лютого 2006 видано ордер №840 на право зайняття ліжко-місця в гуртожитку для проживання одиноких працівників ВАТ в АДРЕСА_1 (а.с. 7)

Відповідно до довідки №0815 від 29.10.2019 ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 28.02.2006 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 .

Відповідно до акту від 15 травня 2020 року у кімнаті гуртожитку без реєстрації проживає ОСОБА_1 (а.с. 16).

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 27.12.2005 прийнято в комунальну власність територіальної громади міста і передано на балагнс ЖЕО №5 гуртожиток на АДРЕСА_3 , який належить ВАТ «Івано-Франківськцемент» (а.с. 66).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 січня 2008 року гуртожитку для проживання одиноких громадян на АДРЕСА_3 надано статус сімейного (а.с. 67).

Відтак, встановлено, що між сторонами виникли житлові правовідносини щодо користування житловим приміщенням.

Обгрунтовуючи підставу заявленого позову ОСОБА_1 , вважав, що має право на отримання ордеру на вселення в житлове приміщення, оскільки проживав з батьком в кімнаті гуртожитку, як член його сім`ї протягом останніх двох років.

Проте, як вбачається з відповіді Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою від 22.10.2020 року в наданні житла йому відмовлено, в зв`язку з тим, що він не перебуває на квартирному обліку, не є мешканцем міста та в ордер, виданий покійному батьку, не включений.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, в судовому порядку підлягає захисту лише наявне в особи право.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно зі статтею 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Доводи апеляційної скарги не вказують на існування правових підстав для зобов`язання відповідача надати позивачу ордер на вселення в кімнату, оскільки підставою для видачі ордеру за змістом статті 58 ЖК України є рішення про надання жилого приміщення. При цьому доказів прийняття будь-яким уповноваженим органом рішення про надання ОСОБА_1 спірної кімнати АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.42 ЖК жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 42-1, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до статті 43 ЖК громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Статтею 46 ЖК визначено черговість надання житла.

Порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професіональних союзів від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила № 470).

Згідно з абзацом першим пункту 3 Правил № 470 квартирний облік, установлення черговості на одержання жилої площі, а також її розподіл здійснюються під громадським контролем і з додержанням гласності.

Відповідно до абзацу першого пункту 22 Правил № 470 громадяни вважаються взятими на квартирний облік: у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів - з дня винесення рішення виконавчого комітету, за місцем роботи - з дня винесення спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету, затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради.

Громадяни, взяті на квартирний облік, вносяться до книги обліку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилих приміщень. Книга повинна бути пронумерована, прошнурована, підписана секретарем виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів і скріплена печаткою виконавчого комітету. З числа вказаних громадян складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Списки громадян, взятих на квартирний облік, та окремі списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, вивішуються для загального відома (пункт 23 Правил № 470).

Підпунктом 3 пункту 38 Правил встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік.

Отже, позивач має право на забезпечення житлом у визначеному законом порядку за умови надходження його черги на отримання житла.

Натомість позивач не перебуває на квартирному обліку, не зареєстрований у кімнаті гуртожитку та взагалі не є мешканцем міста Івано-Франківська, що підтверджується листами-відповідями №11.1-07/539 від 16.11.2020 та 11.1-07/538 від 26.11.2020 (а.с. 49-50).

Ордер №840 виданий його батьку ОСОБА_3 на ліжко-місце в гуртожитку для проживання одиноких працівників, зареєстрований у даному житлі він був один.

Посилання на те, що члени сім`ї наймача користуються нарівні з ним усіма правами, що випливають з договору найму житлового приміщення, не спростовує відсутність підстав для видачі ордеру. Більше того право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Проте, позовні вимоги щодо права на користування жилим приміщенням ОСОБА_1 не заявляв.

За наведених обставин колегія дійшла висновку про відсутність порушення права ОСОБА_1 на отримання житлового приміщення.

Натомість суд першої інстанції не мотивував оскаржене рішення, не аргументував, чому він відхиляє надані позивачем докази, чому вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо зобов`язання надати йому ордер на вселення в гуртожиток є надуманими.

Судом не надано оцінки обставинам справи, а зі змісту оскаржуваного рішення неможливо встановити, яка норма права стала підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вказане суперечить наведеним вище вимогам щодо вмотивованості та обгрунтованості судового рішення, що свідчить про порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Що стосується посилання апеляційної скарги на те, що суд розглянув справу за відсутності сторони відповідача колегія зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 58 ЦПК України передбачено, що, зокрема, сторона, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина перша статті 64 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача ОСОБА_2 належним чином був повідомлений про розгляд справи 28.09.2022 року на 09.50 год (а.с. 124). Клопотання про відкладення судового засідання надіслано ним на електронну адресу суду в день розгляду справи о 09.20 без будь-яких доказів підтвердження поважності причин неможливості прибути в судове засідання.

Разом з тим відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що передбачено статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, є необґрунтованим та невмотивованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання видати ордер на місце в гуртожитку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков В.М. Луганська

Повний текст постанови виготовлено 23 грудня 2022 року.