ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/588/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 698/661/18 Категорія: 314000000 Баранов О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

За участі секретаря Винник І.М., Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенко С.А. в інтересах держави;

відповідачі Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області, ОСОБА_1 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області;

особа, яка подає апеляційну скаргу заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Чустрак Д.

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Чустрака Дмитра на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Баранова О.І., в залі Катеринопільського районного суду Черкаської області,у справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенко С.А. в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними, -

в с т а н о в и в :

24.09.2018 року заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенко С.А. в інтересах держави звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує, що внаслідок проведеної перевірки встановлено факт незаконного набуття відповідачем ОСОБА_1 права оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності: площею 19,0122 га; 42,0303 га та 46,1045 га, які розташовані в адміністративних межах Гончарівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області.

Прокурором зазначається у позові, що 27.12.2013 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держземагентства у Черкаській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області, з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Згідно наказів ГУ Держземагентства у Черкаській області від 14.02.2014 року: № ЧК/:04:001/00002115; № ЧК/712228150:04:001/00002116 та № ЧК/712228150:04:001/00002117 затверджено проекти землеустрою щодо відведення відповідачу ОСОБА_1 земельних ділянок для ведення фермерського господарства, надано земельні ділянки площею відповідно 19,0122 га; 42,0303 га та 46,1045 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

На підставі наказів ГУ Держземагентства у Черкаській області від 14.02.2014 року: № ЧК/:04:001/00002115; № ЧК/712228150:04:001/00002116 та № ЧК/712228150:04:001/00002117 між Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області та відповідачем ОСОБА_1 було укладено три договори оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства площею відповідно: 19,0122 га; 42,0303 га та 46,1045 га.

06.03.2014 року вказані договори оренди були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з індексними номерами : № 11449941; № 11438834 та № 11444220.

Посилаючись на дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прокурор зазначає, що до подання заяви про отримання вказаних вище земельних ділянок, відповідач ОСОБА_1 отримав в оренду одинадцять інших земельних ділянок для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Гончарівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області загальною площею 282,71404 га.

14.02.2000 року ОСОБА_1 зареєстрував фермерське господарство «Надія».

На підставі викладеного, прокурор вважає, що накази ГУ Держземагентства у Черкаській області від 14.02.2014 року: № ЧК/:04:001/00002115, № ЧК/712228150:04:001/00002116 та № ЧК/712228150:04:001/00002117 є незаконними, а укладені на їх підставі договори оренди від 14.02.2014 року є недійсним, оскільки вказані дії призвели до отримання відповідачем ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок без обов`язкового дотримання конкурсних процедур, що суперечить ст. 124 ЗК України.

08.11.2021 року першим заступником керівника Звенигородської окружної прокуратури Плетінь О.О. подано до суду заяву про зміну предмету позову, в якій остання просить суд вважати позовні вимоги у справі № 698/661/18 за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенка С.А. в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, про визнання незаконними і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними, викладеними в наступній редакції: 3. Визнати незаконним і скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області () про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 14.02.2014 року № ЧК/:04:001/00002115, від 14.02.2014 року

№ ЧК/:04:001/00002116 та від 14.02.2014 року ЧК/:04:001/00002117.

4. Визнати недійсними наступні договори оренди земельних ділянок:

- договір оренди земельної ділянки площею 19,0122 га (кадастровий номер :04:001:0150), з них сільськогосподарські угіддя - сіножаті і площею 17,2548 га та пасовища площею 1,7574 га, розташованої в адміністративних межах Гончарівської сільської ради Катеринопільського району, укладений 14.02.2014 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області (коді ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2014 року державним реєстратором Катеринопільського районного управління юстиції Попович А.М. (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11449941 від 06.03.2014 року), скасувати державну реєстрацію права оренди, та припинити право оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру 04.03.2014 року за № 4899705;

- договір оренди земельної ділянки площею 42,0303 га (кадастровий номер :04:001:0151), розташованої в адміністративних межах Гончарівської сільської ради Катеринопільського району, укладений 14.02.2014 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2014 року державним реєстратором Катеринопільського районного управління юстиції Попович А.М. (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11438834 від 06.03.2014 року), скасувати державну реєстрацію права оренди, та припинити право оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру 04.03.2014 року за № 4894419;

- договір оренди земельної ділянки площею 46,1045 га (кадастровий номер :04:001:0152), з них сільськогосподарські угіддя - рілля площею 38,4065 га та пасовища площею 7,6980 га, розташованої в адміністративних межах Гончарівської сільської ради Катеринопільського району, укладений 14.02.2014 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2014 року державним реєстратором Катеринопільського районного управління юстиції Попович А.М. (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11444220 від 06.03.2014 року), скасувати державну реєстрацію права оренди та припинити право оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру 04.03.2014 року за № 4897005.

5. Судові витрати у справі покласти на відповідачів та стягнути на користь Черкаської обласної прокуратури (, р/р UА0003751 в Державній казначейській службі України у м. Київ) судовий збір у розмірі 10572 грн.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 січня 2022 року у задоволенні позову заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, про визнання незаконними і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Чустрак Д. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на порушення норм процесуального права на ст. ст. 3, 89, 263 ЦПК України та неправильне застосування норм матеріального права ст. 16, 21, 203, 387, 388, 393 ЦК України, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому вважає, що рішення підлягає скасуванню .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам.

Прокурор звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Скаржник вказує, що такі висновки сформульовані у п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 940/3009/18, п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19.

Скаржник вважає, можливість звернення прокурора до суду з позовом щодо оскарження наказів ГУ Держземагентствау Черкаський області, на підставі яких ОСОБА_1 отримав у користування спірні земельні ділянки, відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, відповідно до якої прокурор самостійно обґрунтовує необхідність захисту інтересів держави шляхом визнання такого наказу незаконним та його скасування.

Прокурор посилається в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції визнав обґрунтованими та доведеними доводи щодо незаконності відповідних наказів ГУ Держземагентствау Черкаській області, правильно встановив дійсні обставини справи, однак помилково не застосував до спірних правовідносин ст. 21, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 393 ЦК України.

Скаржник акцентував увагу на те, що усталена практика Верховного Суду дає підстави вважати, що позови про скасування наказів уповноваженого органу про передачу землі в оренду, визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки є такими, що подані з обранням правильного способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 365/65/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 677/1865/16-ц, від 22.05.2019 року у справі № 366/2648/16-ц, від 07.04.2021 року у справі № 912/2518/19), тому в даній справі прокурором обрано належний спосіб захисту.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначається, що, застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналізуючи положення вказаної статті зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувала до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника, передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

З посиланням на ч. 3 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Прокурор вважає, що у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності: позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача.

На думку скаржника, суд першої інстанції не звернув увагу, що у даній справі прокурор є самостійним позивачем, однак не є власником майна, що унеможливлює його витребування, оскільки з таким позовом має право звернутись до суду лиши власник або титульний володілець майна, яким прокурор не є (постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 06.09.2019 року у справі № 910/7364/18), вказавши, що належним розпорядником спірних земель є ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, яке визнано в позові відповідачем, у зв`язку з чим оскаржені його накази. Правильність звернення прокурора до суду в якості самостійного позивача у разі оскарження наказів ГУ Держземагентствау Черкаській області підтверджено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.01.2020 року у справі № 698/119/18.

Прокурор акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції, вдаючись до помилкового висновку про те, що належним способом захисту у спірних орендних правовідносинах є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, помилково залишив поза увагою висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в п. 63 постанови від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, які зводяться до того, що позов про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути заявлено до особи, за якою воно зареєстровано на праві власності. Однак, право власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 не зареєстровано.

Також прокурор вважає, що суд першої інстанції не врахував, що спірна земельна ділянка не вибувала з володіння держави поза її волею. Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю рішення уповноваженого власника землі про передачу її в користування.

Прокурор звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що на час прийняття спірних наказів та укладення спірних договорів, ГУ Держземагентствау Черкаській області мало право розпоряджатися спірною земельною ділянкою, тому з ОСОБА_1 укладено відповідні договори.

В апеляційній скарзі вказується, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 387, 388 ЦК України. Аналогічні висновки щодо застосування ст. ст. 387, 388 ЦК України містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі № 381/3165/17 та постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 381/2958/17.

Отже, на думку прокурора, суд першої інстанції помилково послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19, оскільки у спірних правовідносинах відсутні відносини речово-правового характеру.

Враховуючи вище викладене, заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Чустрак Д. просить рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про визнання незаконними і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними, скасування державної реєстрації з припиненням речового права оренди задовольнити повністю. Судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги стягнути з відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури.

07.04.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гнатюк А.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві представник відповідача зазначає, що для витребування земельних ділянок не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

При цьому, закон не вимагає встановлення судом обставин в іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказу Головного управління Держземагентстванезаконним та його скасування, вимога про визнання договору оренди недійсним не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то такі вимоги не є нерозривно пов`язаними з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

У відзиві зазначається, що передачею у комунальну власність спірних земельних ділянок до комунальної власності Катеринопільської громади, реалізовано конституційний принцип належності землі та її надр українському народу та знівельовано позицію прокурора повернення земельних ділянок у державну власність.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11.01.2022 року залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Сторони належним чином повідомлені про дату, місце, час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується даними судових повісток про вручення, які повернутись на адресу суду.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи в суд апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання з?явились представник прокуратури та представник відповідача Трохименка В.М.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, які з?явились в суд апеляційної інстанції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимоги апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем неправильно визначено спосіб захисту порушеного права чи інтересу, у той час, коли позивач може захистити порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством.

Суд вказав, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому, закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції наказами Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 року № ЧК/:04:001/00002115 (а. с. 45), від 14.02.2014 року № ЧК/:04:001/00002116 (а. с. 46) та від 14.02.2014 року ЧК/:04:001/00002117 (а. с. 47) на підставі заяви ОСОБА_1 від 27.12.2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства (кадастрові номери :04:001:0150, :04:001:0151, :04:001:0152).

Наказами Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 20.01.2014 року № ЧК/:04:001/00001885 (а. с. 37), від 20.01.2014 року № ЧК/:04:001/00001886 (а. с. 39) та від 20.01.2014 року № ЧК/:04:001/00001863 (а. с. 41), ОСОБА_1 видано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок (кадастрові номери :04:001:0150, :04:001:0151, :04:001:0152) із земель державної власності в оренду.

Надано ОСОБА_1 вказані земельні ділянки із земель державної власності (кадастрові номери :04:001:0150, :04:001:0151, :04:001:0152) в оренду строком на 10 років.

14.02.2014 року на підставі наказів Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 року № ЧК/:04:001/00002115 (а. с. 45), № ЧК/:04:001/00002116 (а. с. 46) та № ЧК/:04:001/00002117 (а. с. 47), між останнім та ОСОБА_1 було укладено договори оренди земельних ділянок (кадастрові номери :04:001:0150, :04:001:0151, :04:001:0152) (а. с. 48-59, 60-71, 72-83), які розташовані в адміністративних межах Гончарівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області.

Із відомостей, що містяться у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2018 року № 138387284 (а. с. 85-89) вбачається, що на підставі договорів оренди, укладених між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та ОСОБА_1 , останній отримав в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства: кадастровий номер :04:001:0150, площею 19,0122 га; кадастровий номер :04:001:0151, площею 42,0303 га; кадастровий номер :04:001:0152, площею 46,1045 га.

Згідно інформації, що міститься у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 року № 262693539 (а. с. 178), земельна ділянка кадастровий номер :04:001:0150, площею 19,0122 га для ведення фермерського господарства, розташована в адміністартивних межах Гончарівської сільської ради, зареєстрована за Катеринопільською селищною радою (). Форма власності комунальна. Дата державної реєстрації 18.06.2021 року, номер запису про реєстрацію 42628468.

Із інформації, що міститься у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 року № 262707534 (а. с. 179), земельна ділянка кадастровий номер :04:001:0151, площею 42,0303 га для ведення фермерського господарства, розташована в адміністративних межах Гончарівської сільської ради, зареєстрована за Катеринопільською селищною радою (). Форма власності комунальна. Дата державної реєстрації 18.06.2021 року, номер запису про реєстрацію 42629891.

Згідно інформації, що міститься у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 року № 262668563 (а. с. 180), земельна ділянка кадастровий номер :04:001:0152, площею 46,1045 га для ведення фермерського господарства, розташована в адміністративних межах Гончарівської сільської ради, зареєстрована за Катеринопільською селищною радою (). Форма власності комунальна. Дата державної реєстрації 18.06.2021 року, номер запису про реєстрацію 42627946.

Із наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 20.09.2018 року № (а. с. 19) вбачається, що 14.02.2000 року ОСОБА_1 , як власник, зареєстрував фермерське господарство «Надія».

Статтею 31 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об?єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За змістом ст. 124 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 134 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що ст. 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом із тим відносини, пов?язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-IV) та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону).

У спірних правовідносинах Закон № 973-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1 Закону № 973-IV, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім?ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов?язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов?язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону № 973-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 973-IV, в редакції яка діяла на час виникнення правовідносин, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

За змістом ст. ст. 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі, щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим, відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства, як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб?єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов?язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-2902цс15, від 11 травня 2016 року № 6-2903цс15, від 18 травня 2016 року № 6-248цс16та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 525/1225/15-ц.

З врахуванням вимог ст. ст. 7, 12 Закону № 973-IV, ст. ст. 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Відповідна правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 525/1225/15-ц та в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 314/3881/15-ц та від 25 вересня 2019 року у справі № 397/30/17.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними матеріалами у справі, що звернення ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Черкаській області щодо отримання в користування спірних земельних ділянок було повторним, оскільки раніше він вже скористався правом на безоплатне набуття в користування на праві оренди 11-х земельних ділянок для ведення фермерського господарства за рахунок земель державної форми власності на території Черкаської області.

На час повторного звернення ОСОБА_1 для надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельних ділянок площею 19,0122 га, 42,0303 га, 46,1045 га для ведення фермерського господарства із земель державної власності, він був засновником Фермерського господарства "Надія" (дата заснування 14.02.2000 року).

Колегія судів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведене звернення ОСОБА_1 27.12.2013 року до Головного управління Держземагенства у Черкаській області із заявою про відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства на поза конкурсній основі суперечить зазначеним вище правовим нормам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Разом з тим, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

При цьому, закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Оскільки вимога про визнання наказу Головного управління Держземагентства незаконним та його скасування, вимога про визнання договору оренди недійсним не є ефективним способом захисту, так як задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то такі вимоги не є нерозривно пов?язаними з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

При цьому, позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

Такий правовий висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року справа № 922/614/19. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Відповідно до положень ст. 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, який у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17 вказує, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі № 381/3165/17, від 04.09.2019 року у справі № 381/2958/17, від 15.04.2020 року у справі № 677/1865/16-ц, від 22.05.2019 року у справі № 366/2648/16-ц, від 07.04.2021 року у справі № 912/2518/19, від 06.09.2019 року у справі № 910/7364/18, від 18.05.2020 року у справі № 381/3165/17, від 04.09.2019 року у справі № 381/2958/17, Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 365/65/16-ц не є коректними та доречними, а тому не заслуговують на увагу.

Скаржник в апеляційній скарзі також звертає увагу на п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, де зазначено, що особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Колегія судів апеляційного суду вважає, що такі посилання прокурора не є обґрунтованими, стосуються інших обставин справи, які відмінні від обставин даної справи, а отже, твердження прокурора, що позов про витребування майна з чужого незаконного володіння до ОСОБА_1 не може бути заявлено, оскільки право власності на спірні земельні ділянки за ним не зареєстроване, не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання скаржника на п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19, у якому зроблено висновок, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, оскільки такий висновок є загальним та з огляду на зміст постанови, відсилає до п. 54, де зазначено, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на викладене, колегія судів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог є обраний позивачем неефективний спосіб захисту, а не сплив строку позовної давності, який би був предметом розгляду в тому випадку, як би були відсутні інші підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року справа № 922/614/19.

Колегія судів апеляційного суду звертає увагу на те, що позивач може захистити порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене в справі рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судові витрати не перерозподілялись апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Чустрака Дмитра залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 січня 2022 року,у справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенка С.А. в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 23.06.2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко