КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 378/631/21

номер провадження: 22-ц/824/2950/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 20 жовтня 2021 року у складі судді Гуртовенка Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві, її батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 її батько ОСОБА_3 , маючи невиконані кредитні зобов`язання перед фінансовими установами, у віці 45 років вчинив самогубство у селі Сніжки Ставищенського району Київської області. Зазначала, що на час смерті батька вона була його єдиною дочкою, студенткою і заощаджень не мала, а також не мала коштів на його поховання.

Вказувала, що 18 серпня 2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа після смерті її батька, оскільки на день смерті він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала, що знаючи про значні боргові зобов`язання батька перед невизначеною кількістю кредиторів, під моральним тиском колекторських фірм, які посилались на рішення третейських судів і вимагали негайного погашення боргів одноразовим платежем, та не маючи об`єктивної інформації щодо наявності спадкового майна, вона 18 серпня 2015 року подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. У подальшому вона з`ясувала, що кредитори не подавали заяв до нотаріальної контори з вимогою про погашення боргу. Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_4 .

Зазначала, що після смерті матері від родичів батька вона дізналася, що на день його смерті йому належало майно, яке він отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та після смерті свого батька ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Вказувала, що вона не відмовилась би від спадщини, якщо б мала кошти на погашення кредитних боргів померлого батька. Ії відмова від прийняття спадщини після смерті батька була спричинена її тяжким матеріальним станом та з метою уникнення банкрутства. Водночас така відмова від прийняття спадщини була вчинена нею на вкрай невигідних умовах.

Зазначала, що вона звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про відкликання її заяви про відмову від прийняття спадщини та про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцю спадкове майно, а саме: земельні ділянки з кадастровим номером :03:002:0011 та кадастровим номером :04:004:0019. Проте згідно з постановою Київської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вказане майно.

З урахування наведеного, позивачка просила визнати її відмову від прийняття спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 батька ОСОБА_3 недійсною, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 на земельні ділянки з кадастровим номером :03:002:0011 та кадастровим номером :04:004:0019.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до заяви позивачки від 18 серпня 2015 року, поданої до Першої Київської державної нотаріальної контори вона, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька. Їй було роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана у строк, встановлений для прийняття спадщини. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивачка не скористалася. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність звернення кредиторів відповідно до ст.1281 ЦК України до Першої Київської державної нотаріальної контори з вимогою про погашення боргу померлого батька позивачки - ОСОБА_3 не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивачки на те, що після смерті матері від родичів батька вона дізналася, що на день його смерті було спадкове майно, а саме, земельні ділянки, та те, що її відмова від прийняття спадщини не була безумовною, і її волевиявлення не було вільним, вона діяла під впливом тяжких для неї обставин, які спотворювали розуміння природи та наслідків вчинення одностороннього правочину та спричинили помилкове сприйняття її прав та обов`язків, як спадкоємця, вчинення одностороннього правочину щодо відмови від прийняття спадщини було спричинено її тяжким матеріальним станом і мало метою уникнення банкрутства, оскільки позивачем не надано доказів, що вона не усвідомлювала обставини свого життя та зміст подій, які відбуваються. Крім того, необізнаність позивачки в юридичних питаннях не може бути підставою для задоволення її позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовну заяву задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач визнав позов ОСОБА_1 в суді першої інстанції, подавши відповідну заяву, яку суд прийняв, однак у порушення вимог цивільного процесуального законодавства, закривши підготовче засідання, суд першої інстанції не ухвалив рішення про задоволення позову або ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказує, що у випадку відмови суду у прийнятті визнання відповідачем позову, позивачка бажала брати учать в судовому засіданні та надати пояснення щодо обставини, які були підставою її позовних вимог. Зазначає, що суд відмовляючи у позові, не вказав в чому була не добровільність визнання позову відповідачем, чиї права та обов`язки інших осіб таке визнання порушує, чи в чому воно є незаконним.

Вказує, що суд першої інстанції не здійснив перевірку фактичних обставин та дійшов помилкового висновку про те, що позивачка, подаючи заяву про відмову від прийняття спадщини, в повній мірі розуміла обставини, що її відмова від прийняття спадщини має бути вільною (без морального примусу і зовнішнього тиску), безумовною і беззастережною. Також вказує, що суд першої інстанції в ухвалі про закриття підготовчого провадження від 17 вересня 2021 року зазначив про вирішення питання про допит свідків, однак їх не викликав і не допитав.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_7 , батьками якої були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 вчинив самогубство, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 та копією постанови Ставищенського РВ ГУ МВС України в Київській області від 28 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000100.

З наявної у матеріалах справи копії спадкової справи до майна померлого ОСОБА_8 вбачається, що він на день смерті був зареєстрований по АДРЕСА_1 , спадкова справа №1033/2015 після його смерті заведена 18 серпня 2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою. До спадкового майна ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 2,375 га, кадастровий номер :03:002:0011 та земельна ділянка площею 1,6393 га, кадастровий номер :04:004:0019, які розташовані за адресою: Київська область, Ставищенський район, Сніжківська сільська рада (а.с.77-100).

18 серпня 2015 року позивачка ОСОБА_1 подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.78).

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим 03 вересня 2019 року Главою Адміністрації Округу Нікосія, Республіки Кіпр. 26 лютого 2020 року після її смерті заведена спадкова справа №236/2020 Першою Київською державною нотаріальною конторою (а.с.20-23).

Також судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцю спадкове майно, а саме, земельну ділянку площею 2,375 га, кадастровий номер :03:002:0011 та земельну ділянку площею 1,6393 га, кадастровий номер :04:004:0019, які розташовані за адресою: Київська область, Ставищенський район, Сніжківська сільська рада, що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 (а.с.94)

Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 18 серпня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вказані вище земельні ділянки після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що нею 18 серпня 2015 року була подана заява про відмову від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 (а.с.100).

Відповідно до змісту ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 5 та 6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Обгрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_1 зазначала, що, знаючи про значні боргові зобов`язання свого батька перед невизначеною кількістю кредиторів, під моральним тиском колекторських фірм, які посилались на рішення третейських судів і вимагали негайного погашення боргів одноразовим платежем, та не маючи об`єктивної інформації щодо наявності спадкового майна, вона 18 серпня 2015 року подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , яка не була безумовною, її волевиявлення не було вільним, вона діяла під впливом тяжких для себе обставин, які спотворювали розуміння природи і наслідків вчинення одностороннього правочину та спричинили помилкове сприйняття її прав та обов`язків, як спадкоємиці. Тобто вчинення нею відмови від прийняття спадщини було спричинене її тяжким матеріальним станом та з метою уникнення банкрутства. Водночас така відмова така відмова від прийняття спадщини була вчинена нею на вкрай невигідних умовах. Правовою підставою позову ОСОБА_1 визначила правила ст.ст.233, 229 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі ст.233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч.1 ст.233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч.1 ст.233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст.233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч.1 ст.233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ст.229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви позивачки від 18 серпня 2015 року, поданої до Першої Київської державної нотаріальної контори, вона, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 . Позивачці було роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана у строк, встановлений для прийняття спадщини.

Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами та наслідками відмови від прийняття спадщини.

Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк позивачка не скористалася.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що відсутність звернення кредиторів відповідно до ст.1281 ЦК України до Першої Київської державної нотаріальної контори з вимогою про погашення боргу ОСОБА_3 не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.

Недійсність притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження вимог про те, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена нею внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, її прав та обов`язків, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини на підставі ст.229 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно враховано, що необізнаність позивачки в юридичних питаннях не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини на підставі ст.233 ЦК України, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вчинення відмови від прийняття спадщини під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, позивачка надала такі докази: копію постанови Ставищенського РВ ГУ МВС України в Київській області від 28 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000100; запит Шевченківського районного суду міста Києва у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, копію актового запису про смерть ОСОБА_3 ; письмові пояснення свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про те, що позивачка знала про боргові зобов`язання батька перед кредиторами, перебувала під їх моральних тиском, не мала інформації щодо наявності спадкового майна, не мала заощаджень, які б могли погасити борги.

Під час апеляційного розгляду справи позивачка надала суду такі документи:

- копію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено;

- копію ухвали судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 травня 2015 року, відповідно до якої заяву публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - повернуто заявнику.

Колегія суддів вважає, що вказані вище докази відповідно до вимог ст.80 ЦПК України не є достатніми доказами на підтвердження обставин вчинення позивачкою відмови від прийняття спадщини під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про те, що з приводу тиску на неї з боку колекторських фірм, у зв`язку з борговими зобов`язаннями її померлого батька перед кредиторами, та їх вимагання від неї негайного погашення боргів одноразовим платежем, позивачка зверталась до правоохоронних органів і таких доказів позивачка суду не надала відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі у їх сукупності й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відмови від прийняття спадщини недійсною за її недоведеністю.

З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не здійснив перевірку фактичних обставин та дійшов помилкового висновку про те, що позивачка, подаючи заяву про відмову від прийняття спадщини, в повній мірі розуміла обставини, що її відмова від прийняття спадщини була вільною (без морального примусу і зовнішнього тиску), безумовною і беззастережною, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Оскільки вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом є похідною від вимоги про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, у задоволенні якої відмовлено, то суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнав заявлений позов в суді першої інстанції, подавши відповідну заяву, яку суд прийняв, однак у порушення вимог цивільного процесуального законодавства, закривши підготовче засідання, суд першої інстанції не ухвалив рішення про задоволення позову або ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то колегія суддів вважає, що зазначені позивачкою процесуальні порушення, а саме, порушення вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України - у відповідності до вимог ч.3 ст.376 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у випадку відмови суду у прийнятті визнання відповідачем позову у справі, позивачка бажала брати учать в судовому засіданні та надати пояснення щодо обставини, які були підставою її позовних вимог, то вони є необґрунтованими, оскільки зі змісту позову вбачається, що позивачка просила справу розглянути у її відсутність (а.с.6), що ґрунтується на приписах ч.3 ст.211 ЦПК України, якими передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після постановлення судом першої інстанції ухвали від 17 вересня 2021 року про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду на 23 вересня 2021 року о 21 год 30 хв., представник позивачки - адвокат Юхименко І.М. 22 вересня 2021 року ознайомився з матеріалами справи (а.с.63) та 23 вересня 2021 року подав до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.66). В подальшому, 20 жовтня 2021 року адвокат Юхименко І.М. подав до суду заяву, в якій просив судове засідання, яке призначене на 20 жовтня 2021 року о 14 год 30 хв., провести у його та позивачки відсутність (а.с.102).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в ухвалі про закриття підготовчого провадження від 17 вересня 2021 року зазначив про вирішення питання про допит свідків, однак їх не викликав і не допитав, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки у вказаній ухвалі суду зазначений загальний перелік процесуальних дій, які вчиняються судом у підготовчому судовому засіданні відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України та не є вирішенням судом відповідного клопотання учасника процесу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 20 жовтня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: