Справа № 462/2783/21 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2722/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук

при секретарі: К.О. Ждан

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні , -

в с т а н о в и в:

22.04.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що наказом відповідача № 72к від 05.04.2021 року її було звільнено з посади провідного бухгалтера-ревізора аналітично-ревізійної групи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної відпустки тривалістю 85 календарних днів. Позивач вважає, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства самовільно змінив визначену нею в заяві від 02.04.2021 року про звільнення за власним бажанням підставу звільнення із «звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України» на «звільнення за власним бажанням», в результаті чого вона не отримала належної їй до виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку.

За наведених вище обставин ОСОБА_1 просила: визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» - «Звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України» - неправильним; змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на «Звільнено за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України»; стягнути з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 13238,55 грн.; стягнути з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.04.2021 року по день ухвалення рішення суду у даній справі.

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано наказ Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року про звільнення ОСОБА_1 за статтею 38 КЗпП України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, суд першої інстанції в порушення вимог закону самовільно скасував наказ про звільнення від 05.04.2021 року №72к, чим вийшов за межі заявлених нею позовних вимог, зокрема вона просила визнати формулювання причини її звільнення неправильними та змінити формулювання причини її звільнення з «Звільнено за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України». Вважає, що зазначені нею причини звільнення - порушення відповідачем трудового законодавства, що спонукало її до розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України, є підтверджені належними доказами, зокрема, до матеріалів справи нею було долучено поточну виписку за контрактом ПАТ «Укрексімбанк» від 09.04.2021 року, наказ ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» від 08.12.2020 року № 322/1, копії постанов у справах про адміністративні правопорушення № 462/8092/20 та № 462/3386/21, лист Головного управління Держпраці у Львівській області від 01.04.2021 року № 4946/4/14-04. Вважає, що у неї була законна підстава на звільнення з роботи з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а зазначена відповідачем підстава її звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України не відповідає обставинам звільнення, а отже є незаконною і підлягає зміні на законну підставу - ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Суд першої інстанції самостійно змінив визначену нею причину звільнення з роботи, що призвело до порушення її прав на виплату вихідної допомоги. Крім того, скасовуючи наказ №72к від 05.04.2021 року, суд незаконно вирішив питання звільнення іншої особи - ОСОБА_2 , яка була звільнена з роботи тим же наказом. Разом з тим, вона не була стороною у даній справі, однак суд вирішив питання про її права та законні інтереси, чим порушив ст.ст. 13,42,43,54 ЦПК України. Суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ст. 47 КЗпП України, який регулює порядок звільнення працівника, ст. 116 КЗпП України, ст. 117 КЗпП України та ст. 44 КЗпП України.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила скаргу задоволити.

Представник Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» - Сирота Б.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працювала на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на посаді провідного бухгалтера-ревізора відділу 780.

Наказом від 08.12.2020 року № 322/1 на підприємстві було призупинено надання працівникам щорічних та невикористаних відпусток за 2020 рік, внаслідок чого позивачу не було надано 85 календарних днів відпустки, грошова компенсація за які виплачена лише при звільненні з роботи.

Також встановлено, що мала місце невчасна виплата заробітної плати позивачу. Зокрема, 06.01.2021 року ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата за серпень-листопад 2020 року, 13.01.2021 року - за грудень 2020 року, що підтверджується випискою за контрактом ПАТ «Укрексімбанк».

Узв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, 02.04.2021 року ОСОБА_1 звернулася до директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» ОСОБА_3 із заявою, в якій просила звільнити її із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 05 квітня 2021 року.

Наказом ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року позивача було звільнено із посади провідного бухгалтера-ревізора аналітично-ревізійної групи (780) за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної щорічної відпустки тривалістю 85 календарних днів.

Визнаючи незаконним та скасовуючи наказ ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 за ст.38 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача в її користь вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відсутні.

Однак, з таким висновком колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на незаконність її звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Аналізуючи наведені вище положення закону, можна дійти висновку, що ст.38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Матеріалами справи встановлено, що протягом 2018-2021 роки відповідач виплачував заробітну плату позивачу з порушенням строків.

Зазначені обставини відповідачем не спростовано.

Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз?яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо порушення трудового законодавства, а подана ОСОБА_1 заява від 02.04.2021 року містила чітку підставу для звільнення - ч. 3 ст. 38 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач звільнивши її з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України ,самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив право позивачки на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги, то суд з врахуванням ст.44 КЗпП України, а саме норми яка передбачає виплату працівникові вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), вважає, що така підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з вимогами частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також розміру вихідної допомоги, позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий, в частині визначення середньоденної та середньомісячної заробітної плати, приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку із неправильною підставою звільнення, позивачці не виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка підлягає стягненню у примусовому порядку.

Так, в користь позивачки слід стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 13238,55 грн.

У зв?язку із невиплатою позивачці належної при звільненні вихідної допомоги, відповідно до 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17).

Загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з позивачкою з 05.04.2021 по 09.06.2022 становить 299 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2021 по 09.06.2021 дорівнює: 294,19 грн х 299 дні = 87 962,81 грн.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 рокускасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати формулювання причин звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України неправильним.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі № 72к від 05.04.2021 року про звільнення ОСОБА_1 , вказавши: « ОСОБА_1 , провідного бухгалтера-ревізора аналітично-ревізійної групи (780), звільнити з 05.04.2021 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» законодавства про працю, згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України».

Стягнути з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 13 238,55 грн.

Стягнути з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 квітня 2021 року по 09 червня 2022 року у розмірі 87 962,81 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді: О.М. Ванівський

О. Я. Мельничук