Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 359/4749/20

провадження № 61-18521св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак Кирило Ігорович, на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Кулікової С. В., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої при звільненні суми матеріальної допомоги у розмірі 734 800,00 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 травня 2020 року до дня ухвалення судового рішення.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 01 квітня 1993 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством обслуговування повітряного руху України.

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 18 травня 2020 року № 522/о ОСОБА_1 звільнено з роботи 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однак при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено матеріальну допомогу, передбачену підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками.

ОСОБА_1 вважав, що Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було порушено вимоги статті 116 КЗпП України, тому до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України підлягають застосуванню вимоги статті 117 КЗпП України. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховано ОСОБА_1 на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі статей 116, 117 КЗпП України просив суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на свою користь матеріальну допомогу, передбачену підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, в розмірі 734 800,00 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 травня 2020 року до дня ухвалення судового рішення в цій справі; витрати на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2021 року зупинено провадження у цивільній справі до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2021 року залучено до участі у цій справі правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та поновлено провадження у справі відповідно до статті 254 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року у складі судді Яковлєвої Л. В., з урахуванням ухвал про виправлення описок, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатити ОСОБА_2 матеріальну допомогу при звільненні ОСОБА_1 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 734 800,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 50 493,32 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції керувався тим, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху України не надало до суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості своєчасної виплати ОСОБА_1 передбаченої підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору матеріальної допомоги при його звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем є таким, що нерозривно пов`язаний з особою померлого, тому ця виплата підлягає стягненню з відповідача на користь спадкоємця ОСОБА_2 виключно за час такої затримки з 18 травня 2020 року до дня смерті ОСОБА_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 включно.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_2 належить стягнути фактично понесені і сплачені судові витрати на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задоволено частково, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року скасовано у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 493,32 грн та прийнято постанову про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року у частині стягнення витрат на правову допомогу змінено шляхом зменшення розміру стягнутих витрат з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 із 50 000,00 грн до 25 000,00 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки в діях відповідача відсутня вина та відповідач відповідно до положень колективного договору, зі змінами та доповненнями від 19 травня 2020 року, проводить виплати, передбачені підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 цього договору, у строки та порядку, визначені цим договором.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначив, що договором про надання правової допомоги від 12 червня 2020 року та заявкою на надання послуг № 1 до цього договору передбачено, що вартість комплексного представництва в суді першої інстанції становить 25 000,00 грн та комплексного представництва в суді апеляційної інстанції - 25 000,00 грн. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції є передчасними.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції постановив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн не є співмірними із заявленими позовними вимогами та зважаючи на те, що апеляційний суд частково задовольнив позов, підлягають зменшенню до 5 000,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року і направити справу до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року заявник визначає порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу, зокрема висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2.

На думку заявника, належним доказом дії обставин непереборної сили є сертифікат регіональних представництв Торгово-промислової палати України, а не її висновок.

Крім того, у наданому до суду висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року зазначено, що він не є висновком судової експертизи відповідно до Закону України «Про судову експертизу».

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Державне підприємство обслуговування повітряного руху України зазначило, що касаційна скарга ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., не підлягає задоволенню, оскільки не містить підстав неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.

У грудні 2021 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2021 року поновлено ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року і витребувано із Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 359/4749/20.

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 905/857/19.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу» про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 102 723,50 грн, в межах розгляду справи про банкрутство ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу», за касаційною скаргою ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу» на рішення Господарського суду Донецької області від 03 грудня 2020 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12 квітня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 в період з 01 квітня 1993 року до 18 травня 2020 року працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 25-35).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 18 травня 2020 року № 522/о ОСОБА_1 звільнено з роботи 18 травня 2020 року за власним бажанням з посади провідного інженера міжнародного відділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі статті 38 КЗпП України.

Згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та профспілками, у редакції від 01 лютого 2020 року, чинній на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а. с. 42-45).

Відповідно до листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 02 червня 2020 року № 19.1-03/323/20 та довідки Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 28 вересня 2020 року № 129 середньоденний заробіток ОСОБА_1 на день звільнення становив 3 944,79 грн, а розмір невиплаченої матеріальної допомоги згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору становив 734 800,00 грн (т. 1, а. с. 40, 136).

Листом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 18 травня 2020 року № 1-23.2/6141/20 ОСОБА_1 у відповідь на його заяву від 18 травня 2020 року вх. № 2.2-01/1070/20 на підставі пункту 14.1 колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху та профспілками повідомлено, що у зв`язку з складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів у Державного підприємства обслуговування повітряного руху України немає можливості виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (передбачену підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору) (т. 1, а. с. 38).

Листом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 28 травня 2020 року № 1-23.2/6434/20 ОСОБА_1 у відповідь на його заяву від 18 травня 2020 року вх. № 2.2-01/1070/20 роз`яснено право на отримання матеріальної допомоги за умови підписання між працівником і роботодавцем договору про її розстрочку (т. 1, а. с. 39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 04 грудня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві (т. 1, а. с. 185).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 09 лютого 198о року ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 184).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 червня 2021 року, виданим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В. В., ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 198).

Висновком Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин (hardship) від 29 липня 2020 року № 2051/1.2, виходячи з положень Цивільного кодексу України та інших законів, які регулюють відносини між суб`єктами, керуючись статтею 625 ЦК України, статтями 3, 11 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року, підтверджено

настання істотної зміни обставин, які унеможливлюють виконання умов Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, зареєстрованого 11 лютого 2015 року Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради у період настання карантинних обмежень (з 16 березня 2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення.

У зв`язку з настанням істотної зміни обставин згідно із статтею 625 ЦК України Державне підприємство обслуговування повітряного руху України має право вимагати у профспілок як у сторони КД внесення змін до колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

При недосягненні згоди сторонами щодо внесення змін до колективного договору у відповідності з обставинами, які істотно змінились, на вимогу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України КД може бути змінений за рішенням суду.

У зв`язку із внесеними змінами та доповненнями до КД від 19 травня 2020 року, зареєстровані 28 травня 2020 року, щодо яких сторонами було досягнуто згоди, та у зв`язку з настанням істотної зміни обставин з 16 березня 2020 року адміністрація Державного підприємства обслуговування повітряного руху України зі свого боку має виконувати свої зобов`язання щодо умов та порядку виплат, що перевищують законодавчо визначені гарантії працівникам підприємства, у відповідності до зазначених змін та доповнень до КД, з моменту настання істотної зміни обставин (т. 2, а. с. 83-117).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Рішення суду першої інстанції, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанцій, в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої під час звільнення суми матеріальної допомоги не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядається в касаційному порядку.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення невиплаченої при звільненні суми матеріальної допомоги, передбаченої умовами колективного договору, та середнього заробітку за час затримки виплати цієї допомоги при звільненні.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Частиною третьою статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (частина перша статті 9-1 КЗпП України).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать на підставі норм Закону України «Про оплату праці» і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини, однак в такому випадку обов`язок із доведення відсутності вини покладається на роботодавця.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано матеріалами справи, те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 04 грудня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві (т. 1, а. с. 185).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 09 лютого 1980 року ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 184).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 червня 2021 року, виданим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В. В., ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 198).

Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України визначено права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно із статтею 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Враховуючи положення статті 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять, у тому числі, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, матеріальна допомога, передбачена умовами колективного договору, входить до структури заробітної плати, і якщо вона належить спадкодавцеві, але не була ним одержана за життя, передається членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 Колективного договору, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та профспілками, у редакції від 01 лютого 2020 року, чинній на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а. с. 42-45).

Відповідно до листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 02 червня 2020 року № 19.1-03/323/20 та довідки Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 28 вересня 2020 року № 129 середньоденний заробіток ОСОБА_1 на день звільнення становив 3 944,79 грн, а розмір невиплаченої матеріальної допомоги, згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору становив 734 800,00 грн (т. 1, а. с. 40, 136).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що оскільки у день звільнення відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу, передбачену підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, то така допомога підлягає стягненню в судовому порядку, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, передбаченої підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, але вважав, що в задоволенні вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити,оскільки в діях відповідача відсутня вина та відповідач відповідно до положень колективного договору, зі змінами та доповненнями від 19 травня 2020 року, як визначено у висновку Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29 липня 2020 року, проводить виплати, передбачені підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 цього договору, у строки та порядку, визначені цим договором.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

На підтвердження настання форс-мажорних обставин Державним підприємством обслуговування повітряного руху України надано до суду Висновок Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин (hardship) від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 (т. 2, а. с. 83-117).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів» (пункти 54-57).

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44 (5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Оскільки роботодавець не довів, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, то, відповідно, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що роботодавець не виплатив належні при звільненні працівникові суми, а саме матеріальну допомогу, передбачену колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України має компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум.

З огляду на викладене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що роботодавець не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку, а отже, вимоги у цій частині є законними та обґрунтованими.

Стягнення із роботодавця середнього заробітку за час затримки до повного розрахунку за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, проте не є заробітною платою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» та не належить до передбачених законодавством соціальних виплат у розумінні положень статті 1227 ЦК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що члени сім`ї або інші спадкоємці, в даному випадку - ОСОБА_2 , може претендувати на отримання матеріальної допомоги, яка належала спадкодавцеві, але не була ним одержана за життя, і також на виплату відповідачем середнього заробітку за час затримки виплат належної померлому допомоги, але виключно за час такої затримки з ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня смерті ОСОБА_1 , тобто до 02 грудня 2020 року включно, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем є таким, що нерозривно пов`язаний з особою померлого.

Наведене свідчить про те, що апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині зміни розміру стягнутих витрат на правову допомогу, яке відповідає закону.

Оскільки додаткова постанова суду апеляційної інстанції є похідною, то вона також підлягає скасуванню.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За викладених обставин постанова апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині зміни стягнутих витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі, а також підлягає скасуванню додаткова постанова суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак К. І., із Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Казак Кирило Ігорович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині зміни стягнутих витрат на правову допомогу скасувати, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року в цій частині залишити в силі.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року скасувати.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 (шістдесят) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк