КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/920/22
УХВАЛА

19.12.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого - судді Калініченко Л.В. розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, про визнання відмови від прийняття спадщини, недійсною,

ВСТАНОВИВ:

13.12.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, про визнання відмови від прийняття спадщини, недійсною, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсною відмову від прийняття ОСОБА_1 спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та складалась з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та квартири АДРЕСА_2 , які належали померлій ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Одночасно з позовом представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову, в якій представник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони державним нотаріусам Приморської державної нотаріальної контори вчиняти будь-які нотаріальні дії (направлення запитів, видачу будь-яких документів, інші підготовчі дії) в рамках спадкової справи №463с/22, заведеної до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що спір в цій справі виник щодо спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке в подальшому було успадковано померлим ОСОБА_5 , без врахування його частки.

Так, позивач стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , мати позивача - ОСОБА_1 .

На час відкриття спадщини, до кола спадкоємців ОСОБА_4 за законом входили: мати померлої - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ),старший син - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Позивач та ОСОБА_5 є рідними братами по матері. На час відкриття спадщини, позивач ОСОБА_1 був неповнолітнім (17 років), проживав і наразі продовжує мешкати за адресою: АДРЕСА_1 .

До складу спадкового майна, після смерті ОСОБА_4 , входило домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та квартира за адресою: АДРЕСА_3 , які належали померлій ОСОБА_4 на праві приватної власності.

На час смерті матері ( ОСОБА_4 ), як стверджує позивач, він не мав власного доходу, оскільки був неповнолітнім, навчався в Одеському вищому професійному училищі торгівлі та технології харчування.

У позові позивач зазначає, що після смерті матері - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як старший брат, факктично взяв на себе усі організаційні заходи з: поховання матері, оформлення документів.

Наприкінці грудня в рік смерті матері, у 2015, старший брат ОСОБА_5 приїхав до дому, за адресою мешкання братів: АДРЕСА_1 , сказав, що терміново потрібно поїхати разом з ним та підписати документи у нотаріуса, для того щоб далі вже оформлювати документи на майно. Проте позивач був проти, оскільки з часу смерті матері пройшло дуже мало часу (півроку), бабуся хворіла і постійно стан її здоров`я погіршувався, позивач перебував у дуже складному моральному стані, тому позивач не бажав їхати до нотаріуса посилаючись на поганий стан здоров`я бабусі, проте брат - ОСОБА_5 настояв.

В день відвідування нотаріальної контори, як зазначає позивач, 25 грудня 2015 року, на АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 та позивач з бабусею та друзі очікували у спільному холі нотаріальної контори, консультант нотаріуса винесла надруковані документи, три однакові за обсягом і кількістю заяви, напечатані на комп`ютері, які підписали бабуся і позивач, надалі брат сказав, що інші документи вони сюди прийдуть отримувати згодом. Коли позивач підписував документи, консультант повідомила його що це заява на оформлення спадщини. Не маючи часу навіть прочитати документ, перебуваючи в схвильованому стані за здоров`я бабусі, якої на той час було дуже погано, фактично будучі ще неповнолітнім (на початку грудня тільки виповнилось 18 років), позивач підписав документи.

З часу підпису документів у грудні 2015 року, в нотаріальну контору, як стверджує позивач, він та його брат, більше ніколи не їздили.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача ОСОБА_5 .

Після смерті брата, позивач, як зазначає, вирішив також здійснити дії з оформлення спадщини, яка залишилась після смерті їх матері ОСОБА_4 , оскільки фактично в обох прийняли спадщину.

Однак, у нотаріуса, позивач отримавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії дізнався, що ним 25.12.2015 року насправді було подано заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 , яка отримана останнім.

З посиланням на те, що підписана позивачем заява від 25.12.2015 року про відмову від спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 , не відповідала внутрішній волі позивача, за наслідком впливу на нього, вимушений звернутись до суду з цим позовом про визнання недійсною відмову від прийняття ОСОБА_1 спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також позивач вважає, що оскільки спадщина, на яку він розраховує та має право після смерті ОСОБА_4 , фактично вибула з його права, та перебуває у власності ОСОБА_5 , який в свою чергу помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідком чого спадщина, на яку розраховує позивач, входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , та може бути прийнята його спадкоємцями.

З викладених підстав, позивач вважає наявними підстави для вжиття заходів забезпечення цього позову у заявлений спосіб, що попередить порушення його прав, забезпечить можливість виконати рішення суду у разі задоволення позову, а невжиття таких заходів, значним чином ускладнить виконання рішення суду, призведе ініціювання нових судових спорів, а відтак для відновлення прав позивача, буде необхідно докласти значних зусиль, часу та витрат.

Приймаючи викладене, представник позивача вважає наявними підстави для забезпечення позову у заявлений спосіб.

Згідно з п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Одночасно, судом враховуються висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14.06.2021 року по справі № 308/8567/20, відповідно до яких законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно. Першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті.

У випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову. У разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову.

За наслідком викладеного, розгляд заяви про забезпечення позову підлягає негайному розгляду, без повідомлення учасників справи.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява позивача відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, перевіряючи надану до суду заяву та додані до неї документи, позовну заяву з додатками, судом встановлено, що дійсно у відповідності до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.11.2022 року, виданої державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Савицькою О.Ю., ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_5 , після смерті ОСОБА_4 .

Зазначеною постановою підтверджено, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент відкриття спадщини спадкоємець ОСОБА_1 був неповнолітнім. «25» грудня 2015 року ОСОБА_1 було подано заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_5 . Заява була зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ Третьої одеської державної нотаріальної контори 25.12.2015 року за № 2929.

На підставі вищевказаних доводів суд вважає підтвердженим наявність спору між сторонами по справі, який виник зі складення ОСОБА_1 відмови від спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та складалась з домоволодіння АДРЕСА_5 .

Також до суду надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових парв на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №318062182 від 19.12.2022 року вбачається, що станом на 19.12.2022 року нерухоме майно: - будинок АДРЕСА_5 , зареєстроване за ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем також надано свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує відкриття спадщини до майна останнього в контексті положень ЦК України.

Приймаючи інформацію у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, стосовно прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка останнім прийнята, приймаючи факт відкриття спадщини до майна ОСОБА_5 , та наявного між сторонами спору стосовно відмови ОСОБА_1 від спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає обґрунтованими доводи заявника в частині співмірності заявлених заходів до вимог, предмету позову, виниклого між сторонами спору, наявними ризики невиконання та ускладення такого виконання майбутнього рішення суду за наслідком розгляду цієї справи, у разі задоволення позову, оскільки для захисту прав позивача буде необхідним здійснювати додаткові дії з визнання недійсним свідоцтв нотаріуса (приватного/державного) про прийняття спадщини до майна ОСОБА_5 .

Одночасно судом враховується, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Одночасно суд вважає недоцільним вжиття заходів забезпечення позову у визначеному позивачем формулюванні, а саме щодо накладення заборони державним нотаріусам Приморської державної нотаріальної контори вчиняти будь-які нотаріальні дії (направлення запитів, видачу будь-яких документів, інші підготовчі дії) в рамках спадкової справи №463с/22, заведеної до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки заявником не доведено факт відкритої спадкової справи до майна ОСОБА_5 , відкриття такої справи саме державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснень Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає необхідним вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони державним і приватним нотаріусам вчиняти будь-які нотаріальні та реєстраційні дії щодо оформлення прав стосовно спадщини, у тому числі пов`язані з виданням свідоцтв про право на спадщину, відносно спадкового майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, вжиті вказані заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті, не призведе до обмеження прав, як відповідача, третіх осіб, та державних і приватних нотаріусів в контексті частини 2 статті 8-1 Закону України «Про нотаріат», якою встановлено заборону будь-якого втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов`язків, оскільки відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Згідно пункту 3 глави 2 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Згідно підпункту 4.13 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 ЦК України.

Отже, чинним законодавством України передбачений обов`язок нотаріуса зупинити нотаріальне провадження, тобто тимчасово припинити вчинення нотаріальних дій на невизначений строк (до вирішення справи судом), за умови надходження від заінтересованої особи відповідної заяви та надання доказів звернення до суду з позовною заявою.

Отже, вжиті судом заходи забезпечення позову в цій справі жодним чином не будуть порушенням вищевказаних приписів законодавства, оскільки поєднуються з ними та не суперечать, а також будуть слугувати заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Вжиття заявлених заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

Крім того, як вже судом зазначалось, у відповідності до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

На підставі викладеного, суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню у вищевикладений спосіб.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Судом вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішується.

Суд роз`яснює, що відповідач у відповідності до вимог ст. 154 ЦПК України, має право після застосування судом заходів забезпечення позовуна звернення до суду з відповідним клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352-354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/29640/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, про визнання відмови від прийняття спадщини, недійсною, а саме:

Встановити заборону державним і приватним нотаріусам вчиняти будь-які нотаріальні та реєстраційні дії щодо оформлення прав стосовно спадщини, у тому числі пов`язані з виданням свідоцтв про право на спадщину, відносно спадкового майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6) та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), як органу, що контролює організацію нотаріату, перевіряє організацію нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, а також відповідному нотаріусу, яким відкрито спадкову справу до майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Калініченко Л. В.