Справа № 307/1702/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 13 лютого 2020 року (у складі судді Бобрушко В.І.) за первісним позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ АБ «Укргазбанк» (надалі-Банк) звернувся до суду з позовом у червні 2016 р. (т.1 а.с.2-5).

Просив:

-стягнути достроково солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 153/08 від 27 червня 2008 р. у розмірі 72 604,67 доларів США та 122 607,76 грн., із яких: 54 900 доларів США строкова заборгованість по кредиту; 7 316,40 доларів США прострочена заборгованість по кредиту; 402,09 доларів США поточна заборгованість по відсотках; 9 986,18 доларів США прострочена заборгованість по відсотках; 55 958,68 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 66 649,08 грн. пеня за несвоєчасну сплату відсотків;

-у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №153/08 від 27 червня 2008 р. у сумі 1 966 379,47 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки домоволодіння загальною площею 263,2 кв.м., що на праві власності належить ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,14 га для будівництва та обслуговування житлового будинку;

-реалізацію предмета іпотеки провести шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

-стягнути з ОСОБА_3 на свою користь штраф за невиконання умов договору іпотеки (без оформлення заставної) № 153/08-01 від 27.06.2008 р. у розмірі 34 705 грн.;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 27 червня 2008 р. між Банком і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 153/08, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 91 000 доларів США на строк із 27 червня 2008 р. по 26 червня 2028 р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,8 річних.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між Банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 153/08-02 від 27.06.2008 р., відповідно до умов якого поручитель добровільно взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати за борговими зобов`язаннями позичальника, які виникають із умов кредитного договору.

Окрім того, 27 червня 2008 р., із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком як іпотекодержателем, і ОСОБА_3 як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки (без оформлення заставної) за № 153/08-01, згідно з умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 263,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,14 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Банк виконав узяті на себе зобов`язання і надав позичальнику кредит у розмірі 91 000 доларів США. Однак, позичальник не виконує належним чином узяті на себе зобов`язання за кредитним договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту та не сплачує відсотки в розмірах і строках, передбачених договором. Узяті договірні зобов`язання не виконуються належним чином поручителем та іпотекодавцем, які за умовами договорів забезпечення несуть спільну відповідальність із позичальником перед Банком за невиконання зобов`язань по кредитному договору.

Також іпотекодавцем не виконуються умови договору іпотеки стосовно укладення нового договору страхування заставного майна, оформлення договору страхування життя і виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку.

У зв`язку з невиконанням узятих на себе договірних зобов`язань Банком на адресу відповідачів були направлені відповідні письмові вимоги. Однак, протягом відведеного строку, вказаного у претензіях (30 календарних днів) для виконання зобов`язань і до часу звернення у суд із позовом заборгованість Банку не відшкодована, страхові платежі не сплачено.

Станом на 17.05.2016 р. заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором становить 72 605,67 доларів США та 122 607,76 грн.

ОСОБА_1 у жовтні 2016 р. подав до суду зустрічний позов (т.1. а.с.166а-171).

Просив визнати недійсним кредитний договір № 153/08 від 27 червня 2008 р. зі змінами та доповненнями, укладений між ним і Банком.

На обґрунтування своїх позовних вимог указав, що умови кредитного договору не відповідають ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладенням кредитного договору Банком не надано повної та вичерпної інформації про сукупну вартість кредиту, про реальну відсоткову ставку, перевагу та недоліки кредитування у тій чи іншій валюті, переваги та недоліки варіантів погашення кредиту. Позичальник вважає, що наданий Банком графік погашення кредиту не відображає інформації про сукупну вартість кредиту та не може його підміняти.

Також умови кредитного договору не відповідають ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За третину строку користування кредитом сплачено суму, яка складає 2/3 частини оплати за користування такими. Указана обставина свідчить про те, що умови кредитного договору мають приховані платежі, а також реальна відсоткова ставка не відповідає ставці в 13,8% річних, яка вказана в кредитному договорі. Це призводить до істотного дисбалансу прав та інтересів сторін.

Ухвалою судді Тячівського районного суду від 27 жовтня 2016 р. прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 (т.1 а.с.173).

Рішенням Тячівського районного суду від 13 лютого 2020 р. (т.3 а.с.18-33) позов Банку задоволено:

-стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Банку 72 604,67 доларів США та 122 607,76 грн. заборгованості за кредитним договором № 153/08 від 27 червня 2008 р.;

-у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перед Банком звернуто стягнення на предмет іпотеки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 263,2 кв.м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

-стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку 34 705 грн. штраф за невиконання умов договору іпотеки № 153/08-01 від 27 червня 2008 р.;

-вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить у частині солідарного стягнення із нього та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором і відмовою у задоволенні зустрічного позову, скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі (т.3 а.с.40-47). Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-із розрахунку заборгованості вбачається, що абсолютне подорожчання кредиту за весь строк користування кредитом (переплата) складає 129 201,39 доларів США, це свідчить про те, що умови кредитного договору мають приховані платежі, а реальна відсоткова ставка не відповідає 13,8% річних;

-при укладенні кредитного договору Банком не було додержано вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

-щодо стягення відсотків по кредиту, суд першої інстанції задовольняючі позовні вимоги не врахував, що проведення платежів після вимоги про дострокове погашення заборгованості та пред`явлення позову про стягнення у примусовому порядку всієї заборгованості, відповідно до ст. 265 ЦК України спростовують доводи Банку стосовно перебігу строку.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить у частині солідарного стягнення із неї заборгованості за кредитним договором рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити (т.3 а.с.51-57).

Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови та строк дії кредитного договору. 15.11.2009 р. Банк пред`явив до поручителя вимогу про погашення заборгованості, відтак змінив строк виконання основного зобов`язання.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить у частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити Банку в задоволенні позовних вимог у цій частині (т.3 а.с.60-66). Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-у відносинах між позивачем і відповідачем після невиконання грошового зобов`язання мала місце вимога про дострокове погашення заборгованості та пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки;

-за наявності інформації про вартість нерухомого майна суд був зобов`язаний визначити ціну не нижче якої може передаватися на реалізацію це майно, щоб мінімізувати потенційні ризики внаслідок можливого зниження вартості майна на стадії виконавчих дій;

-пред`явивши вимогу про звернення, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, а отже підстав для застосування штрафу не було;

-після постановлення 22.05.2012 р. ухвали про залишення позову без розгляду у Банка відлік строку позовної давності до майнового поручителя розпочався із 28 травня 2012 р. і закінчився 27 травня 2015 р.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (т.3 а.с.134-138) Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що позичальник погашення заборгованості по кредиту здійснював кожного року протягом 2008-2015 рр., останній платіж по кредиту здійснив 10 вересня 2015 р. на суму 1500 доларів США. За таких обставин Банк звернувся до суду з позовом у червні 2016 р., а тому не пропустив строк позовної давності.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (т.3 а.с.150-155) Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що позичальник погашення заборгованості по кредиту здійснював кожного року протягом 2008-2015 рр., останній платіж по кредиту здійснив 10 вересня 2015 р. на суму 1500 доларів США. За таких обставин Банк звернувся до суду з позовом у червні 2016 р., а тому не пропустив строк позовної давності.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т.3 а.с.167-173) Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що протягом тривалого часу позивача за зустрічним позовом влаштовували умови кредитного договору, оскільки він здійснював платежі по ньому, Банком були дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику інформації про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Позичальник погашення заборгованості по кредиту здійснював кожного року протягом 2008-2015 рр., останній платіж по кредиту здійснив 10 вересня 2015 р. на суму 1500 доларів США. За таких обставин Банк звернувся до суду з позовом у червні 2016 р. а тому не пропустив строк позовної давності.

Стосовно первісних позовних вимог суд виходив із того, що права Банку порушені неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язаннь по кредитному договору в частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, при цьому відповідач ОСОБА_2 на підставі укладеного з позивачем договору поруки № 153/08-02 від 27 червня 2008 р. зобов`язалася перед Банком відповідати за виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором в тому об`ємі, що і позичальник, відтак позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно зустрічних позовних вимог суд виходив із того, що перед підписанням спірного кредитного договору позивач за зустрічним позовом зазначив, що Банк йому надав у письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (т.1 а.с.11), це було засвідчено у заяві позичальника фізичної особи на отримання кредиту від 11 червня 2008 р. У спірному кредитному договорі № 153/08 від 27 червня 2008 р. указана вся необхідна інформація для споживача ОСОБА_1 відповідно до вимог ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачем за зустрічним позовом належними та допустимими доказами не доведено того, що при укладенні спірного кредитного договору Банк порушив його права щодо обставин, які мають істотне значення.

Стосовно заяви відповідачів за первісним позовом про застосування строків позовної давності суд виходив із того, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості (т.1 а.с.6-10) вбачається, що позичальник ОСОБА_1 погашення заборгованості по кредиту здійснював кожного року протягом 2008-2015 рр. і останній платіж по кредиту здійснив 10 вересня 2015 р. на суму 1500 доларів.

За таких обставин, звернувшись до суду із позовом у червні 2016 року, позивач за первісним позовом із урахуванням часу виникнення простроченої заборгованості у позичальника ОСОБА_1 за кредитом і процентами, здійснених останнім платежів, які свідчать про переривання позовної давності, не пропустив строку позовної давності, а тому аргументи відповідачів про таке не ґрунтуються на нормах права та встановлених обставинах справи.

Колегія суддів не може цілком погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задовольнити повністю, рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову Банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та відмовити в задоволенні первісних позовних вимог Банку, а рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін, із таких мотивів.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 153/08 від 27 червня 2008 р., укладеного між Банком і ОСОБА_1 , останньому було надано кредит у розмірі 91000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 13,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 червня 2028 р., відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати кредит і відсотки за його користування відповідно до графіку погашення кредиту (т.1 а.с.12-15).

Відповідно до меморіального валютного ордеру від 27 червня 2008 р. № TR.1827.1.119 ОСОБА_1 були отримані в Банку кредитні кошти в сумі 91000 доларів США (т.1 а.с.30).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком і ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 27 червня 2008 р. було укладено договір поруки № 153/08-02 від 27.06.2008 р., згідно з п.1.1 якого ОСОБА_2 поручилася перед кредитором за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань по кредитному договору № 153/08 від 27 червня 2008 р.

Відповідно до пунктів 1.2 та 1.3 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність із Позичальником перед Кредитором за порушення зобов`язань по кредитному договору та відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і Позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, - в повному об`ємі.

Окрім цього, 27 червня 2008 р. із метою забезпечення виконання зобов`язань між Банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 153/08-01, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гундою А.М. у реєстрі за № 2867, згідно з умовами якого, відповідач ОСОБА_3 надав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме домоволодіння із надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.21-24).

Відповідно до пунктів. 2.1, 2.3 договору іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого визначена в сумі 694 100 грн..

У судовому засіданні встановлено, що в порушення укладених умов кредитного договору № 153/08 від 27 червня 2008 р. відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання узятих на себе зобов`язань, не погашає кредит і щомісячну сплату відсотків за фактичне користування кредитними коштами та станом на 17 травня 2016 р. його заборгованість перед Банком становить 72604,67 доларів США та 122607,76 грн., із яких: 54900 доларів США строкова заборгованість за кредитом, 7316,40 доларів США прострочена заборгованість по кредиту, 402,09 доларів США поточна заборгованість по процентам, 9986,18 доларів США прострочена заборгованість по процентам, 55958,68 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 66649,08 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів. У ОСОБА_3 наявна заборгованість перед Банком у розмірі 34705 грн. (штраф за невиконання умов договору іпотеки № 153/08-01 від 27 червня 2008 р.).

Судом також встановлено, що позивач направляв на адресу позичальника ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 претензію від 23.07.2015 р. № 1397 та вимогу від 23.07.2015 р. № 1399 про погашення заборгованості за кредитним договором (т.1. а.с.36,37), яка залишена відповідачами без задоволення, що стало підставою для звернення Банку з цим позовом до суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що проведення платежів після вимоги про дострокове стягнення заборгованості та пред`явлення позову про стягнення у примусовому порядку всієї заборгованості, відповідно до ст. 265 ЦК України свідчать про пропуск Банком строків на звернення до суду з позовом, заслуговують на увагу в зв`язку з наступним.

Із матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2009 р. Банком було надіслано ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов`язань згідно з умовами кредитного договору № 153/08 від 27.06.2008 р. (т.1 а.с.86).

27.12.2010 р. Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.87-90).

Заочним рішення Тячівського районного суду від 01 лютого 2012 р. (т.4 а.с.4-6) позов Банку було задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Тячівського районного суду від 05 березня 2012 р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Тячівського районного суду від 01 лютого 2012 р. задоволено, указане рішення скасовано (т.4 а.с.7).

Ухвалою Тячівського районного суду від 22 травня 2012 р. позовну заяву Банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду (т.1 а.с.91, т.4 а.с.8).

Велика Палата Верховного Суду в справі № 904/3405/19 у постанові від 29 червня 2021 р. зробила такий правовий висновок стосовно переривання перебігу позовної давності у разі залишення позову без розгляду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за нормами чинного ЦК України від 16 березня 2003 р. починається від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права, загального правила про переривання позовної давності пред`явленням особою позову не встановлено.

За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених ЦПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами.

Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Ураховуючи це, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з посиланням судів на норми частин другої, третьої статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом, який у подальшому був залишений без розгляду.

Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Із наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.

Отже, норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або непереривання позовної давності у такому випадку, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин.

Водночас Касаційним цивільним судом 03 липня 2019 року ухвалено постанову у справі № 639/9642/14-ц, за змістом якої Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як установили суди у цій справі, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», зверталося до суду з позовом з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 травня 2008 року № CM-SME700/175/2008 у сумі 774 662,99 грн (вимога про стягнення суми боргу у повному обсязі). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року, зазначений позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача. Касаційний цивільний суд зробив висновок, що позовна давність у справі перервалася 22 квітня 2010 року (зверненням до суду з позовом).

Крім того, на розгляді Касаційного цивільного суду перебувала справа № 713/1548/18, у якій ОСОБА_4 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Суди у цій справі встановили, що позивач про порушення свого права, а саме незаконне збільшення банком відсоткової ставки, дізнався 22 січня 2009 року. У серпні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до Вижницького районного суду Чернівецької області з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Хмельницької обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», Вижницького відділення АКБ «Укрсоцбанк» про визнання бездіяльності неправомірною та визнання незаконною підвищення відсоткової ставки та умов договору, який ухвалою цього суду від 31 серпня 2009 року у справі № 2-806/09 залишено без розгляду. Касаційний цивільний суду зазначив, що оскільки позивач про порушення свого права дізнався 22 січня 2009 року, останнім днем закінчення перебігу позовної давності є 22 січня 2012 року. Зазначений строк перервався пред`явленням позивачем позову до суду, який ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 серпня 2009 року було залишено без розгляду, після чого перебіг позовної давності розпочався заново і сплив 31 серпня 2012 року.

Ураховуючи тлумачення статей 256, 264, 265 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, та відступає від них.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду в справі № 904/3405/19 у постанові від 29 червня 2021 р., у разі звернення до суду з позовом та залишення його без розгляду (див. пункти 89, 92, 93 цієї постанови), перебіг позовної давності за позовною вимогою позивача розпочався з 28 грудня 2010 р., оскільки Банк 27 грудня 2010 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення заборгованості (т.1 а.с.87-90), а відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність спливла 28 грудня 2013 р. Позов Банку був залишений без розгляду в травні 2012 р., тобто Банк міг ще звернутися до суду з позовом у межах строку позовної давності, однак цим правом він не скористався.

У своїх запереченнях на позов (т.1 а.с.82-85) ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.

Судом першої інстанції не надавалося правової оцінки факту пред`явлення Банком у грудні 2010 р. позову до ОСОБА_1 і поручителів про дострокове солідарне стягнення заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 28 березня 2018 р. у справі № 444/9519/12 висловила наступний правовий висновок стосовно пред`явлення вимог про стягнення кредитної заборгованості після пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із огляду на це строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, із матеріалів справи видно, що 27 червня 2008 р. між Банком і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 153/08, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 91 000 доларів США на строк із 27 червня 2008 р. по 26 червня 2028 р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,8 річних.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячно з першого по десяте число кожного місяця у розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 380 доларів США, а останній платіж сплачується не пізніше 26 червня 2028 р. у сумі 180 доларів США. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами щомісячно з першого по десяте число кожного місяця у розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 380 доларів США, а останній платіж сплачується не пізніше 26 червня 2028 р. у сумі 180 доларів США.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом, не пізніше 10-го числа наступного місяця у розмірі 13,8% річних.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами не пізніше 10-го числа.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно з статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Стосовно заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, то суд першої інстанції констатував, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості (т.1 а.с.6-10) вбачається, що останній платіж по кредиту було здійснено 10 вересня 2015 р. на суму 1500 доларів, відтак строк позовної давності належить відраховувати саме з ціє дати.

Таку саму позицію відстоює Банк у відзиві на апеляційну скаргу.

Однак, як видно з матеріалів справи Банк звернувся до позичальника та поручителів про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки 27.12.2010 р. (т.1 а.с.87-90), отже в цих спірних правовідних належить констатувати про сплив позовної давності за вимогами позивача, включно з вимогою за процентами.

Правова позиція Банку про переривання строку позовної давності, яку підтримав і суд першої інстанції, у зв`язку з тим, що 10 вересня 2015 р. позичальник погасив кредитну заборгованість на суму 1500 доларів, суперечить правовій позиції Верховного Суду в справі № 752/10864/19 у постанові від 26.10.2022 р., у якій сказано, що статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновок суду першої інстанції, що відповідачем вчинялися дії щодо переривання позовної давності шляхом внесення 10 вересня 2015 р. суми 1500 доларів США в погашення кредитної заборгованості, є необґрунтованими, оскільки Банк пред`явив вимогу про дострокове стягнення кредитної заборгованості 27.12.2010 р., позовна давність за вимогами Банку сплинула 28.12.2013 р., тоді як Банк звернувся із позовом до суду лише в червня 2016 р., тобто поза межами позовної давності. При цьому обставини, з якими Банк пов`язує переривання позовної давності за його вимогами (10 вересня 2015 р.) виникли вже після її спливу (28.12.2013 р.).

За таких обставин, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності Банк не надав, з позовом звернувся 15 червня 2016 року після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що при укладенні кредитного договору Банком не було додержано ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу з таких мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, чинній на час укладання кредитного договору).

Як видно з матеріалів справи перед підписанням кредитного договору ОСОБА_1 було підписано заяву позичальника-фізичної особи на отримання кредиту (т.1 а.с.11), де позичальником була вказана бажана сума кредиту, безпосередньо під час підписання кредитного договору жодних зауважень та заперечень щодо його умов не виникало. Також позичальником було підписано додаток № 1 до кредитного договору (т.1 а.с.16-18) в якому були розписані всі тарифи, умови надання кредиту, супутні витрати по кредиту.

Відповідач по первісному позову не заперечує того факту, що отримував кошти в Банку, і не заперечує, що не повернув кошти у порядку та на умовах, передбачених кредитним договором.

У справі, яка переглядається установлено, що відповідач частково виконував узяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо погашення заборгованості.

Факт отримання грошових коштів позичальником підтверджено меморіальним валютним ордером від 27 червня 2008 р. і виконанням відповідачем умов кредитного договору по сплаті щомісячних платежів протягом певного часу.

Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору в частині зустрічних позовних вимог є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що позичальник був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, які Банк має право встановлювати у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно того, що у відносинах між позивачем і відповідачем після невиконання грошового зобов`язання мала місце вимога про дострокове погашення заборгованості та пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, заслуговує на увагу з таких мотивів.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 15 вересня 2022 р. у справі № № 910/12525/20 указала, що відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, право іпотеки є акцесорним видом забезпечення виконання зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує. Тому в разі неможливості задоволення вимоги (зокрема, у зв`язку з відмовою судом у стягненні суми боргу) є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іншими словами, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності, тобто на неї поширюються загальна позовна давність тривалістю у три роки та всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Позовна давність повязується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У спірних правовідносинах установлено, що Банк утратив право вимоги до позичальника про стягнення заборгованості через пропуск строків позовної давності, а тому є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки Банком у судовому порядку, оскільки такий вид забезпечення кредитного зобов`язання як звернення стягнення на іпотеку є додатковою вимогою по відношенню до вимоги про стягнення коштів за кредитним договором.

Належить зауважити, що майновий поручитель ОСОБА_3 заявляв про пропуск Банком строків позовної давності (т.1 а.с.77-79), однак судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки вказаним доводам.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про припинення договору поруки на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 553, частинами першою та другою статті 554 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-243цс19) зазначено, що «в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Така правова позиція вже висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається.

Ураховуючи те, що 27.12.2010 р. Банк пред`явив вимогу до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, а з цим позовом звернувся 15 червня 2016 р., колегія суддів вважає це початком обчислення шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, для припинення поруки.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-356цс19).

За таких обставин колегія суддів констатує, що відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України Банк використав право дострокової вимоги виконання зобов`язань за кредитним договором, пред`явивши 27.12.2010 р. позов про дострокове солідарне повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, чим змінив строк виконання основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 5.3. Договору поруки у Банка виникло право пред`явити позовну вимогу до поручителя про виконання основного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту протягом шести місяців із дня настання строку виконання зобов`язання, а якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або встановлений моментом вимоги, порука припиняється, якщо кредиторо не пред`явить позов до поручителя протягом року від дня укладення договору поруки, відтак порука є припиненою.

Належить зауважити, що фінансовий поручитель ОСОБА_2 заявляла про те, що порука є припиненою на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України (т.1 а.с.77-79), однак судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки вказаним доводам.

Відтак, висновок суду першої інстанції про наявність підстав у Банку звертатися з вимогою до поручителя є помилковою і такою, що порушує норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Вирішуючи питання судових витрат, колегія суддів відмічає таке.

При прийняті до свого провадження апеляційних скарг ОСОБА_5 (т.3 а.с.123) і ОСОБА_2 (т.3 а.с.129) на підставі ч.1 ст.136 ЦПК України та ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» їм було відстрочено сплату судового збору в розмірі 45 024,41 грн. із кожного за подачу апеляційних скарги на рішення Тячівського районного суду від 13 лютого 2020 р., не більше як до ухвалення судового рішення у справі, відтак указані суми необхідно стягнути в дохід держави.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, із Банку на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 належало стягнути по 45 024,41 грн., що загалом складає 90 048,82 грн. у відшкодування судового збору, але оскільки вказаним апелянтам було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційних скарг, то судовий збір у зазначеній сумі підлягає стягненню із Банку в дохід держави.

Також із Банку на користь ОСОБА_3 належить стягнути 15 617,25 грн., сплачених ним за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Отже, за наслідками розгляду апеляційних скарг і згідно з положеннями ст. 376 ч.1, п.1, п.3, п.4 ЦПК колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісних позовних вимог.

Керуючись ч.1 ст.136, ч.1, п.2 ч.2 ст. 141, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1,3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

3.Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

4.Рішення Тячівського районного суду від 13 лютого 2020 р. у частині задоволення первісного позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

5.У задоволенні первісного позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» відмовити.

6.Рішення у частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору, залишити без змін.

7.Стягнути з публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» 90 048 (дев`яносто тисяч сорок вісім) гривень 82 (вісімдесят дві) копійки судового збору в дохід держави.

8.Стягнути з публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на користь ОСОБА_3 15 617 (п`ятнадцять тисяч шістсот сімнадцять) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок у відшкодування судового збору.

9.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

10.Повне судове рішення складено 07.12.2022 р.

Судді: