Провадження № 22-ц/801/2075/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 рокуСправа № 127/27852/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/27852/21 за апеляційною скаргою адвоката Покоєвича А. О. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Гуменюка К. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач, який є його колишнім зятем, з 2011 року проживав та зареєстрований у спірній квартирі.

Донька позивача перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року розірвано.

Указує, що з 12 жовтня 2020 року відповідач у цій квартирі не проживає, не вносить плату за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті.

Реєстрація місця проживання відповідача тягне додаткові витрати для позивача по утриманню житла.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

належних, допустимих та достовірних доказів відсутності відповідача у квартирі позивача без поважних причин більше року суду не надано;

матеріалами справи не встановлена обставина, що у відповідача наявне інше приміщення придатне для постійного проживання;

ОСОБА_2 проживає разом з неповнолітніми дітьми, тому позбавлення його права користування житловим приміщенням не відповідатиме інтересам дітей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У листопаді 2022 року адвокат Покоєвич А. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків та витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду на 26 грудня 2022 року о 10:00 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам на підтвердження відсутності відповідача у житловому приміщенні понад строки, визначені законом;

відповідач не сплачує комунальні послуги за користування квартирою, чинить перешкоди позивачу та членам його сім`ї у користуванні квартирою, зокрема, через відсутність достатньої площі, необхідної їм для забезпечення нормальної життєдіяльності;

сторони не перебувають у родинних стосунках, тому позивач не має жодних зобов`язань перед відповідачем;

позивач пропонував ОСОБА_2 укласти мирову угоду, однак останній не надав обґрунтовану думку щодо невизнання мирової угоди;

відповідач працевлаштований, отримує заробітну плату, тому має можливість забезпечити себе житлом.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Горбатюк В. В., зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Указує на не обґрунтованість мотивів викладених в апеляційній скарзі заявника.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2011 року(а. с. 15-18).

За указаною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 (а. с. 7, 27).

З актів про не проживання особи за місцем реєстрації засвідчених головою ОСББ «Космонавтів, 39» слідує, що ОСОБА_2 з 12 жовтня 2020 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 9-11).

Донька позивача - ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ), перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року розірвано (а. с. 8).

За час спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З постанови про відкриття виконавчого провадження від 14 січня 2022 року слідує, що на підставі судового наказу, виданого 11 січня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області з ОСОБА_7 на користь відповідача в примусовому порядку стягуються аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей (а. с. 80).

З довідки комунального закладу вищої освіти «Вінницька академія безперервної освіти» від 15 листопада 2021 року слідує, що відповідач разом із неповнолітніми дітьми проживає у кімнаті АДРЕСА_3 (а. с. 82).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України встановлено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з приписами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00 зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн» проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до пункту 44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/445/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновки, що:

«виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін».

Згідно з положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач не проживає у належній йому квартирі, а реєстрація його місця проживання у ній створює перешкоди у користуванні квартирою.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 був вселений та зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї (зять) власника, письмової угоди про порядок користування квартирою укладено не було.

Право користування відповідача спірною квартирою набуто зі згоди позивача у встановленому порядку і таке право не було втрачене ним після розлучення.

На підтвердження факту не проживання відповідача за місцем реєстрації позивач посилався на акти фактичного не проживання, підписані мешканцями будинку, відповідно до яких, останніми підтверджено, що ОСОБА_2 у квартирі позивача фактично не проживає з 12 жовтня 2020 року.

Указані акти не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є неналежним доказом обставин, заявлених ОСОБА_1 , з огляду на те, що вони складені без обстеження квартири, де зареєстрований відповідач та їх зміст не містить обставин щодо причин відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні. Крім того, з наданих актів неможливо встановити, що особи, які їх підписали, є мешканцями будинку номер АДРЕСА_4 .

Особи, які склали та підписали акти, у встановленому законом порядку, не заявлені позивачем для допиту в якості свідків із попередженням останніх про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих доказів, або відмову без поважних причин від дачі показів.

Сам по собі акт, без з`ясування викладених у ньому обставин шляхом допиту осіб, які його склали та підписали, не є достатнім доказом для ствердження про доведеність позовних вимог.

Наявна в матеріалах справи довідка від 28 квітня 2021 року видана ОСББ «Космонавтів,39» не є належним та достатнім доказом обставин на які посилається позивач, оскільки відомості у ній внесені зі слів власника.

Інших належних та допустимих доказів того, що відповідач з 12 жовтня 2020 року не проживає у спірні квартирі без поважних причин, а також доказів того, що він втратив інтерес до житла, матеріали справи не містять.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Указане свідчить, що місце проживання дітей пов`язано із місцем проживання батьків, або одного із батьків.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач разом з двома неповнолітніми дітьми, які народились у шлюбі з донькою позивача, тимчасово проживає у кімнаті АДРЕСА_3 .

З ОСОБА_7 на користь відповідача стягуються аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей.

Указане свідчить, що місце проживання неповнолітніх дітей, є місце проживання відповідача.

Даних про те, що відповідач має інше придатне для проживання житло матеріали справи також не містять.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції за відсутності належних та допустимих доказів в обґрунтування позову, ураховуючи баланс інтересів обох сторін, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та їх недоведеність, оскільки позивачем не надано доказів вчинення відповідачем перешкод у користуванні власністю, його не проживання по місцю реєстрації з власної ініціативи без поважних причин понад рік, а припинення сімейних відносин з власником житла не є підставою для втрати особою користування житлом.

У разі настання обставин, за яких відповідач та неповнолітні діти, які з ним проживають, буде вимушений виселитись з кімнати гуртожитку, будуть порушуватись права дітей на житло. Ураховуючи, що діти проживають разом із батьком, з метою недопущення порушення права на житло дітей, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення права користування відповідача квартирою позивача буде не в інтересах дітей.

Доводи апеляційної скарги про несплату відповідачем комунальних послуг, колегія суддів до уваги не бере, оскільки указана обставина не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Законодавством передбачений порядок стягнення із співмешканців квартири вартості наданих комунальних послуг, відтак позивач не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача на наявність перешкод з боку відповідача у користуванні та розпорядженні житлом є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач відмовився від укладення мирової угоди не заслуговують на увагу, оскільки підписувати мирову угоду є правом відповідача, а не його обов`язком, а тому указана обставина не є вирішальною по суті спору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, тому судом до уваги не беруться.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Покоєвича А. О. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук