Справа № 331/2009/21
Провадження № 2/331/115/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» листопада 2022 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Антоненко М.В.

при секретарі Федоровій К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , 3-і особи: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради, Департамент реєстраційних послуг Запорізької місткої ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Запорізька міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Департамент реєстраційних послуг ЗМР, КП «Наше місце» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади, знаходиться в управлінні та в господарському віданні комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради.

Квартира АДРЕСА_1 , - є двокімнатною квартирою спільного заселення; кімната №104/2 загальною площею 22,97 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 є зареєстрованим місцем постійного проживання ОСОБА_1 , яка була вселена за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (справа№331/8045/16-ц). Крім відповідачки ОСОБА_1 в іншій ізольованій кімнаті № 104/1 загальною площею 36, 52 кв.м. будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Особовий рахунок на кімнату №104/2 - № НОМЕР_1 відкритий на ОСОБА_5 , яка померла у 2016 році. ОСОБА_6 особовий рахунок на вищезазначену кімнату не переоформлювала. Згідно з довідкою КП «Наше місто» станом на 01.02.2021 року по АДРЕСА_2 є заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, у сумі 2432 грн. 59 коп. (дві тисячі чотириста тридцять дві грн. 59 коп.)

Відповідно до актів, складених комісією у складі робітників КП «Наше місто» та за участю мешканців будинку по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_7 , (кв.74) гр. ОСОБА_2 , (кім. 104/1) встановлено те, що у кімнаті №104/2 ОСОБА_1 не проживає з 2017 року її місцезнаходження невідомо.(акт від 26.08.2020року). Кімната вільна, закрита.

Отже, відповідачка не проживає в кімнаті АДРЕСА_2 , в якій зареєстрована, жодного разу не з`явилась з цього часу. Перешкод в користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чине. Тобто, житловим приміщенням ОСОБА_6 не користується та не проживає без поважних причин, відомості про її місце перебування на теперішній час відсутні, що підтверджується актами від 26.08.2020, 24.11.2020, 14.01.2020 р.р., які підтверджують факт не проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Посилаючись на вищенаведені обставини, Запорізька міська рада просить суд визнати ОСОБА_6 , такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_3 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2021 року суддею відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2021 року закінчено підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник Запорізької міської ради позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник ОСОБА_6 адвокат Уткін О.Є. позов не визнав, вважав його необґрунтованим. Пояснив суду, що спірна ситуація з правом проживання ОСОБА_6 у кімнаті № 104/2 виникла внаслідок тривалих конфліктних взаємовідносин ОСОБА_6 з сусідкою по квартирі ОСОБА_2 та представниками будинкового комітету.

Відповідачка ОСОБА_6 надала суду письмовий відзив в якому зазначила, що Жовтневим районним судом неодноразово розглядались цивільні справи за позовами Запорізької міської ради до ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 . Судовими рішення підтверджено її право на проживання в спірній кімнаті. Крім цього, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2017 року задоволений позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , яка діяла у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , до ОСОБА_8 та зобов`язано відповідачів не чинити ОСОБА_6 перешкоди у користуванні вказаною кімнатою.

Треті особи по справі ОСОБА_2 та КП «Наше місце» в особі представника, підтримали позицію позивача по справі. ОСОБА_2 пояснила суду, що вона мешкає в АДРЕСА_4 рахується за гр. ОСОБА_6 . З 2007 року кімната 104/2 пустувала. ОСОБА_6 в цієї кімнаті проживала в 2006 - 2007 роках, після чого виїхала разом із своїми особистими речами. Потім в кімнаті 104/2 мешкала ОСОБА_5 , яка померла у 2016 році. На початку 2019 року ОСОБА_6 була вселена в кімнату 104/2 державним виконавцем за рішенням суду. Відразу після вселення, ОСОБА_6 знов виїхала з вказаної кімнати. З того часу двічі приходили представники КП «Наше місце» та складали акти про непроживання ОСОБА_6 за вказаною адресою.

Третя особа Департамент Реєстраційних послуг ЗМР був повідомлений про час та місце судових засідань належним чином, представник департаменту до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні вивчено та оголошено письмові докази, надані позивачем:

Копію особового рахунку АДРЕСА_5 , оформленого на ОСОБА_5 .

Довідку КП «Наше місто» від 22.02.2021 року, згідно з якою по АДРЕСА_2 мається заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, у сумі 2432 грн.59коп. (дві тисячі чотириста тридцять дві грн.59коп.).

Акт КП «Наше місто» від 26.08.2020 р. в якому зазначено, що в кімнаті АДРЕСА_2 ОСОБА_1 не проживає з 2017року її місцезнаходження невідомо. Кімната вільна, закрита. Акт підписаний мешканцями ОСОБА_2 , ОСОБА_9 .

Акт КП «Наше місто» від 20.10.2020 р. в якому зазначено, що в кімнаті АДРЕСА_2 з 2014 р. по 2016 р. проживала ОСОБА_5 . Станом на 20.10.2020 р. ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає, на контакт з сусідами не виходить.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що вона мешкає в кв. АДРЕСА_6 та є головою будинкового комітету. З 2004 року кімната 104/2 (койко-місце) рахувалась за гр. ОСОБА_6 , яка проживала в цієї кімнаті до 2006 року, після чого виїхала разом із своїми особистими речами. До 2011 року на цьому койко-місці проживала громадянка ОСОБА_10 , яка у з зв`язку з народження дитини виїхала до іншого місця проживання. З 2011 року в кімнаті 104/2 мешкала ОСОБА_5 , яка померла у 2016 році. Після смерті ОСОБА_5 вона писала листи до КП «Наше місто» про те, що кімната 104/2 не заселена. На початку 2019 року ОСОБА_6 була вселена в кімнату 104/2 державним виконавцем за рішенням суду. Відразу після вселення, ОСОБА_6 знов виїхала з вказаної кімнати. З того часу двічі приходили представники КП «Наше місце» та складали акти про непроживання ОСОБА_6 за вказаною адресою.

Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК Української РСР).

Відповідно до ч.1 статті 71, ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Не погоджуючись з позовом Запорізької міської ради відповідачка ОСОБА_6 у відзиві посилається на рішення судів, якими, раніше, були поновлені її житлові права на спірну кімнату АДРЕСА_2

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

Суд зауважує, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

03 серпня 2011 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було розглянуто цивільну справу (№ 2- 977/2011) за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, відділу державної виконавчої служби Жовтневого ЗМУЮ в Запорізькій області, третя особа Комунальне підприємство «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків» про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії. Судом постановлено рішення згідно з яким в задоволенні позовних вимог Запорізької міської ради до ОСОБА_1 відмовлено.

02 липня 2012 р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було розглянуто цивільну справу (№2/0808/1557/2012) за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: комунальне підприємство «Ремонтно-експлутаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків», про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Судом постановлено рішення згідно з яким у задоволенні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 відмовлено.

Вказані рішення суду набрали законної сили.

07 лютого 2019 року Верховним Судом було розглянуто цивільну справу (№ 331/8045/16-ц; провадження № 61-16408св18) за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_8 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2017 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_6 до ізольованої кімнати № 104/2 площею 12,2 кв. м, що розташована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_7 . Зобов`язано ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні ізольованою кімнатою АДРЕСА_8 та допоміжними приміщеннями: коридором, кухнею, санвузлом, що розташовані у вказаній квартирі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Аналізуючи зміст вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, суд дійшов висновку про те, що вони є преюдиційними до предмету даного провадження, оскільки встановлені в них правовідносини безпосередньо стосуються житлових прав відповідачки ОСОБА_6 , а сааме права постійного користування нею ліжко-місцем у кімнаті № 104/2 квартири АДРЕСА_9 .

В Постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року зазначено, що з 02 червня 2006 року ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: кімната АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою обласного адресно-довідкового підрозділу Управління державної міграційної служби від 01 липня 2016 року.

З 15 листопада 2015 року другим ліжко-місцем у спірній кімнаті стала користуватися ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вищевказана квартира складається з двох ізольованих кімнат та допоміжних приміщень.

Іншою ізольованою кімнатою АДРЕСА_10 площею 19,2 кв. м користується ОСОБА_2 , яка вселилася у квартиру на підставі ордера № 31 «Г», виданого на основі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28 грудня 2006 року № 475/2.

ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_8 замінили замок у вхідних дверях вказаної квартири і відмовилися надати позивачу ключі від них.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 грудня 2008 року, яке не змінене та не скасоване, було визнано дійсним безстроковий договір найму ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_2 , укладений 26 травня 2005 року між ОСОБА_6 та КП «РЕПОГ», тобто фактично встановлено законність користування ОСОБА_6 ліжко-місцем у кімнаті.

Згідно ч.1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд критично ставиться до актів КП «Наше місто» від 26.08.2020 р. від 20.10.2020 р.і не вважає їх достатніми і безспірними доказами для того, що позбавити відповідача ОСОБА_6 права на користування житлом.

Також, суд не приймає до уваги пояснення третьої особи по справі ОСОБА_2 з приводу постійного непроживання в квартирі АДРЕСА_10 відповідачки ОСОБА_6 , оскільки, судами при розгляді попередніх справ про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а також, про її вселення, було встановлено факт неприязних стосунків між нею та сусідкою ОСОБА_2 . Саме на цієї обставині, які обґрунтуванні неможливості проживання позивачки в спірній квартирі, наполягав в судовому засіданні її представник. Пов`язував непорозуміння з ОСОБА_2 небажанням останньої здійснити спільну приватизацію обох кімнат.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за двох умов: не проживання особи в житловому приміщення понад шість місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 522/18540/18-ц.

Позивач Запорізька міська рада не надала суду інших доказів відсутності ОСОБА_6 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причини.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про втрату ОСОБА_6 інтересу до наданого їй у безстрокове користування житлового приміщення.

Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні законні підстави визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_2 , а тому, в позові Запорізької міської ради слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , 3-і особи: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради, Департамент реєстраційних послуг Запорізької місткої ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко