Справа № 302/691/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ІГНАТКО О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 302/691/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 26 серпня 2020 року, повний текст якого складено 31 серпня 2020 року, головуючий суддя Кривка В.П., -

встановив:

22.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

20.09.2014 позивач надав відповідачу в борг 130000,00 грн зі строком їх повернення до 20.09.2016. На підтвердження цього відповідач видав позивачу власноручно складену ним розписку. Під час передачі коштів та видачі розписки була присутня свідок ОСОБА_3 .

У встановлений договором позики строк відповідач своє зобов`язання не виконав, позику не повернув, на неодноразові звернення позивача щодо повернення коштів не реагує.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо виконання зобов`язань, які виникають із договору позики, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2 130000,00 грн, судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Міжгірського районного суду від 26.08.2020 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 130000,00 грн боргу за договором позики і 1300,00 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що зобов`язання, яке виникло з договору позики, було порушене відповідачем, тому з нього підлягають стягненню на користь позивача кошти на погашення боргу.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, наводить у скарзі такі доводи.

Суд не врахував, що відповідач працював водієм вантажного автомобіля в м. Києві, де і познайомився з позивачем. У січні 2014 року він взяв під виплату строком на півроку від позивача вантажний автомобіль «Рено-Магнум».

20.03.2014 до нього за місцем проживання в Києві прийшов позивач із кількома невідомими людьми та під фізичним і моральним впливом змусив його написати боргову розписку на 130000,00 грн.

Розуміючи, що позивач буде його переслідувати, відповідач повернув йому автомобіль залишивши на стоянці в обумовленому місці, після чого перейшов працювати в інше місце не припускаючи, що позивач буде мати до нього претензії.

Позивач не довів свого позову, натомість надані відповідачем докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Позивач звернувся до суду 27.07.2020, тобто, через 10 місяців після закінчення трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідач був позбавлений можливості подати заяву про застосування позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції, тому робить цю заяву під час апеляційного оскарження рішення суду та просить застосувати позовну давність.

Про час і місце розгляду справи відповідач не був обізнаний, про рішення суду дізнався 18.04.2021, коли йому було відмовлено в перетині державного кордону. Копію рішення, а також ухвали суду від 12.03.2021 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, отримав 21.04.2021 у канцелярії суду.

Разом із апеляційною скаргою відповідач подав суду також заяву про застосування позовної давності, просить скасувати рішення суду, застосувати позовну давність і відмовити в позові за її спливом.

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі обставини є голослівними та бездоказовими. Позовна давність не підлягає застосуванню, оскільки відповідна заява не була зроблена відповідачем до ухвалення рішення судом першої інстанції, тоді як відповідні процесуальні документи були направлені судом за місцем проживання відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бухтоярової О.В., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

За приписами ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 1, 2, 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін; диспозитивність; сторони в цивільному процесі на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ч. 1 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ст. 639 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі …, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Відповідно до вказаних вимог закону та положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 530, 610-612, 614, 622-624, 1050 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути кредитору все заборговане на умовах, передбачених договором і законом, виконати зобов`язання у відповідний строк, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання.

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ч. 1).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За встановленими ЦК України правилами про позовну давність, зокрема:

позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256);

загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257);

перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч. 1);

заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч.ч. 2, 3, 4).

Встановлено, що 20.03.2014 ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 власноручно написану та підписану ним розписку, за змістом якої він цього дня взяв від ОСОБА_1 у борг 130000,00 грн, що їх зобов`язався повернути через два з половиною роки або тридцять місяців, тобто 20.09.2016, факт видачі ОСОБА_2 розписки засвідчено відповідним записом і підписом на розписці гр-ки ОСОБА_3 (а.с. 4 копія розписки, а.с. 21 оригінал розписки).

Будь яких інших умов, зобов`язань, підстав, мети отримання грошей, окрім власне отримання у борг визначеної суми коштів та обов`язку повернути їх у встановлений строк, розписка ОСОБА_2 не містить.

У визначений договором позики від 20.03.2014 строк позичальник ОСОБА_2 отримані в позику кошти позикодавцю ОСОБА_1 не повернув.

Зважаючи на порушення позичальником ОСОБА_2 свого зобов`язання, позикодавець ОСОБА_1 22.07.2020 пред`явив до нього позов, що розглядається (а.с. 2-3, 9, 10).

Ухвалою від 04.08.2020 суддя Міжгірського районного суду відкрив провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження та постановив розглядати справу без повідомлення сторін (а.с. 14-15).

Суд першої інстанції виконав свій процесуальний обов`язок направивши 04.08.2020 матеріали позову та копію ухвали від 04.08.2020 про відкриття провадження в справі відповідачу за місцем його проживання, документи були отримані адресатом 08.08.2020, що підтверджується підписаним отримувачем повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 16, 18).

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позов (ст. 278 ч. 1 та інші норми ЦПК України).

26.08.2020 Міжгірський районний суд ухвалив рішення про задоволення позову (а.с. 23-25).

Наведені відповідачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи про те, що між сторонами мали місце інші, аніж позикові, правовідносини, що пов`язувалися зі спробою придбання вантажного автомобіля, поверненням автомобіля, написанням розписки під примусом тощо, по-перше, не заявлялися суду першої інстанції, по-друге, не ґрунтуються на жодних конкретних фактичних обставинах і не підтверджуються жодними доказами, що їх апелянт не додав і до своєї скарги, по-третє, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх спроможності по суті, в тому числі, щодо повернення вантажного автомобіля без будь-якої фіксації цього факту, якщо такий взагалі мав місце, оскільки доказів про це немає.

Тобто, заперечення в апеляційній скарзі по суті спору є цілком бездоказовими міркуваннями та припущеннями відповідача, на яких доказування ґрунтуватися не може (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Водночас апелянтом не заперечується факт видачі вищезгаданої розписки, а його позиція про необхідність застосування позовної давності та відмови в позові саме з цієї підстави вказує на фактичне визнання порушення позикового зобов`язання.

За загальним правилом позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тобто, на стадії розгляду справи судом першої інстанції. Апеляційним судом позовна давність може бути застосована судом за заявою відповідача, зробленою на цій стадії процесу, лише в разі, якщо сторона доведе, що об`єктивно не могла зробити таку заяву під час розгляду справи судом першої інстанції внаслідок, зокрема, порушення її процесуальних прав судом.

Тим часом, за встановлених вище обставин апеляційний суд не має обґрунтованих і доведених належним чином відповідачем підстав для застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду справи.

Відтак, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію відповідача, яка правильності по суті, законності та справедливості рішення суду не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Міжгірського районного суду від 26 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 грудня 2022 року.

Судді