ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м.Суми

Справа №950/2655/21

Номер провадження 22-ц/816/996/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Созонова Володимира Петровича

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Стеценка В.А., у приміщенні Лебединського районного суду Сумської області, повний текст судового рішення виготовлено 17 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області про відібрання дитини.

Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 04 серпня 2020 року було розірвано. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 12 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, визначено місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Зазначає, що відповідач вказане судове рішення не виконує. Крім того, відповідач ізолював дочку у житловому будинку по АДРЕСА_1 , дитина не відвідує навчальний заклад Павленківський НВК, подав заяву до навчального закладу про переведення дочки на домашню форму навчання.

Протиправні дії відповідача, на думку позивачки, є умисним порушенням прав дитини, жорстким поводженням з їх малолітньою дитиною.

Також зазначає, що вона неодноразово зверталася із заявами до Лебединського ВДВС щодо примусового виконання рішення суду, проте її було повідомлено, що рішення суду не передбачає можливості його примусового виконання.

Посилаючись на вказані обставини, просить відібрати у ОСОБА_2 малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її матері, забезпечивши місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання у ОСОБА_2 малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Лебединський районний суд Сумської області рішенням від 08 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Відібрав у ОСОБА_2 малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , допустивши негайне виконання рішення в цій частині.

Повернув малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_1 , забезпечивши місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Созонов В.П. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції допущено ігнорування норми ст. 196 ЦПК України та не враховано обставини справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Вказує, що суд, у порушення вимог ст. 128 ЦПК України, призначав судові засідання з коротким інтервалом часу, що ускладнювало виконання процесуальних обов`язків відповідача щодо явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Крім того, суд прийняв рішення про закриття підготовчого судового засідання без участі сторін у справі, не з`ясувавши думки сторін у справі.

Наголошує на тому, що судом було допущено порушення норм ЦПК України, СК України та надано перевагу правовій позиції сторони позивача. Судом було необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотань відповідача, а саме: про залучення третьою стороною Служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації; про виклик та допит свідків; про витребування від органу опіки та піклування письмового висновку на виконання ст. 19 СК України; про відкладення розгляду справи, призначеної на 08 серпня 2022 року, через зайнятість за місцем працевлаштування.

Звертає увагу на те, що судом при вирішенні справи не було враховано, що позивачка безробітна і немає самостійного доходу та перебуває на обліку у центрі зайнятості. Крім того, у рішенні зазначено, що «позивачку було примусово розлучено з дитиною, відповідач та його батьки чинили перешкоди у спілкуванні матері з донькою», що не відповідає дійсності і могло бути спростовано показаннями свідків.

Також судом не взято до уваги висновки досліджень практичних психологів з незрозумілих мотивів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, думку представника Служби у справах дітей Древаль С.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2013 року сторони по справі зареєстрували шлюб (а.с. 7, Т. 1).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, Т. 1).

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 04 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9, Т. 1).

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 12 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 10-16, Т. 1).

Судами встановлено, зокрема, що з березня 2020 року сторони проживають окремо, позивачку було примусово розлучено з дитиною, відповідач та його батьки чинили перешкоди у спілкуванні матері з дочкою, безпідставно не надавали можливості з нею бачитися та спілкуватися, внаслідок чого вона неодноразово зверталася до Лебединської РДА та Лебединського відділу поліції з проханням вирішити питання щодо її безперешкодного спілкування з дочкою. Органом опіки та піклування Лебединської районної державної адміністрації було розглянуто питання щодо можливості проживання малолітньої дитини з одним з батьків та надано висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Верховний суд постановою від 03 травня 2022 року рішення Лебединського районного суду Сумської області від 12 липня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року змінив шляхом викладення мотивувальних частин у редакції цієї постанови. В іншій частині вказані судові рішення залишив без змін (а.с. 228-244, Т. 1).

Дігтяр- ОСОБА_4 направляла до Лебединського відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) виконавчий лист для примусового виконання по справі № 950/569/20, виданий 22 жовтня 2021 року, проте згідно з повідомленнями від 27 жовтня та 18 листопада 2021 року, виконавчий лист повернуто позивачці без виконання, оскільки його виконання не передбачає засобів примусового виконання рішень (а.с. 21-23, Т. 1).

Лебединський районний суд Сумської області ухвалою слідчого судді від 06 грудня 2021 року зобов`язав службову особу ВП № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 14 жовтня 2021 року про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (т. 1, а. с. 20).

Також суд встановив, що ОСОБА_3 навчається у 2 класі Павленківського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Лебединської міської ради Сумської області (а.с. 78, Т. 1).

Малолітня ОСОБА_3 з 10 квітня 2014 року зареєстрована та фактично проживає по АДРЕСА_1 . Позивачка проживала за вказаною адресою без реєстрації, а з 20 березня 2020 року і по теперішній час ОСОБА_3 фактично проживає за цією адресою разом з батьком ОСОБА_2 (а.с. 79-81, Т. 1).

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, а також працює в ПП «Надь» оператором комбайна (а.с. 161, Т. 1, а.с. 3; 10, Т. 2).

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом ОСОБА_5 (а.с. 228, Т. 1). 03 лютого 2022 року вона зареєстрована як безробітна Лебединською міськрайонною філією Сумського обласного центру зайнятості та за період з лютого по червень 2022 року отримала дохід в сумі 24 627 грн 36 коп. (а.с. 14, Т. 2).

Відповідачем суду були надані висновки психологів, згідно яких у дитини міцний емоційний зв`язок з батьком, відібрання дитини від батька спричинить ушкодження її емоційному здоров`ю (а.с. 82-91; 92-110; 111-127; 128-138, Т. 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду, є підставою для відібрання дитини і повернення її матері.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Частиною першою статті 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Встановивши, що ОСОБА_2 не виконує рішення суду, яке набрало законної сили та яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як убачається з матеріалів справи, судовими рішеннями доведено, що для забезпечення інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Також не встановлено обставин, що повернення дитини матері буде суперечити її інтересам.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не витребування висновку Служби у справах дітей виконкому Лебединської районної державної адміністрації, оскільки такий висновок Служби був досліджений судом при розгляді спору про визначення місця проживання дитини. Сама Служба у справах дітей залучена до справи та підтримала заявлений позов ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на ту обставину, що дочка значний час проживає з ним, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки відповідач навмисно не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги щодо не взяття до уваги висновків досліджень практичних психологів, згідно яких визначена доцільність проживання дочки з батьком, так як психологічні дослідження були проведені за зверненням відповідача, без участі матері дитини і характеристика ОСОБА_1 не є об`єктивною, як така, що складена зі слів батька дитини, який є заінтересованою особою.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Созонова Володимира Петровича залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук